Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

Адвокат Залокоцька\~В.Д.,\~яка діє\~в інтересах\~ [PERSON] \~звернулася до\~Вишгородського районного\~суду Київської\~області із\~позовом до\~ [PERSON] ,\~треті особи:\~Центральне міжрегіональне\~управління юстиції\~(м.\~Київ),\~Вишгородська державна\~нотаріальна контора,\~Київський обласний\~нотаріальний архів\~про визнання\~договору дарування\~недійсним та\~визнання в\~порядку спадкування\~права на\~ частку\~житлового будинку.\~В обґрунтування\~заявлених вимог\~зазначила,\~що [INFO] померла\~матір позивача\~ [PERSON] ,\~яка постійно\~проживала та\~була зареєстрована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ).\~Спадкоємцями першої\~черги після\~смерті [PERSON] \~є її\~доньки [PERSON] \~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] .\~Відповідно до\~довідки №\~3/22\~від 24.05.2021\~року на\~момент смерті\~разом із\~спадкодавицею проживали\~обидві доньки,\~а відтак\~позивач спадщину\~прийняла,\~однак не\~оформила. При оформленні своїх спадкових прав позивачу стало відомо про існування договору дарування № 11-5146 від 08.12.1994 року посвідченого Вишгородською державною нотаріальною конторою та договору дарування № 5293 від 02.10.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Голуб Л.A. на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача посилаючись на Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, вважає, що [PERSON] не набула права власності на житловий будинок. Договори дарування були укладені з порушенням норм діючого на той час законодавства, адже в договорах дарування зазначено, що частини житлового будинку з надвірними будівлями належать [PERSON] на підставі свідоцтва на забудову. [PERSON] мала право на забудову, а також ввела в експлуатацію збудований житловий будинок, але не набула права власності на оскаржуваний житловий будинок, оскільки не оформила право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ). Таким чином, вважає, договори дарування від 08.12.1994 року та договір дарування від 02.10.2003 року недійсними. На момент укладення оскаржуваних правочинів, об`єкт не набув статусу житлового будинку, а відтак не міг бути предметом договорів дарування. Позивач являється спадкоємицею першої черги та прийняла спадщину після смерті матері, оскільки проживала разом з нею. Зазначила, що відповідно до ст. 1241 ЦК України позивач має право на обов`язкову частку у спадщині. На підставі викладеного, просила суд договір дарування № 11-5146 від 08.12.1994 року посвідчений державним нотаріусом Вишгородської нотаріальної контори Голуб Л.A. та договір дарування № 5293 від 02.10.2003 року посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Голуб Л.А. визнати недійсними; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] 1/4 частку права на завершення будівництва житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів по справі на користь позивача судові витрати. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21.09.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04.10.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача, яка приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів позовні вимоги підтримувала та просила про їх задоволення у повному обсязі з підстав викладених у позові. Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що не визнає заявлених позовних вимог в повному обсязі. Твердження позивача не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки у визначений законом строк вона не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, а державна реєстрація позивача у одному будинку з спадкодавцем, сама по собі не є беззаперечним доказом її постійного проживання з матір`ю на момент її смерті. [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS] , який складається з двох частин. В одній частині будинку проживає позивач з донькою та онуками, а в іншій частині проживає відповідач разом із сім`єю доньки. У даному будинку була зареєстрована та проживала матір [PERSON] , але проживала вона до смерті в частині будинку, якою користується відповідач. Зазначила, що матір взагалі не спілкувалася з [PERSON] , після того, як в 2004 році, остання вигнала її з частини будинку, якою вона користувалася. Обставини того, що позивач та матір [PERSON] проживали окремо були встановлені апеляційним судом Київської області ще в 2006 році під час розгляду апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 13 грудня 2004 року про затвердження мирової угоди у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням. Відповідач, як власник будинку, займає в будинку окремі приміщення, в яких разом з нею проживала її матір [PERSON] . Відповідач зазначила, що позивач не надала суду доказів, що вона зверталася до нотаріальної контори і їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, а відтак, її твердження, щодо того, що вона прийняла спадщину після смерті матері не ґрунтуються на вимогах закону, так як вона не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та постійно не проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини. У 2004 році [PERSON] вже зверталася до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25.06.2008 року, яке набрало законної сили в задоволенні позову було відмовлено. Вважає, що позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності. Також, не обґрунтованими вважає твердження позивача з приводу того, що [PERSON] в 1982 році набула право власності на спірний будинок з порушенням вимог діючого законодавства, а саме Інструкції. Однак, посилаючись на Інструкцію, позивач залишила поза увагою ту обставину, що дія Інструкції регулювала порядок реєстрації житлових будинків в містах та селищах міського типу, а спірний будинок розташований в селі Старі Петрівці Вишгородського району Київської області. Крім того, заявляючи вимоги про визнання недійсними договори дарування, як підставу визнання їх недійсності вказує статті 203 та 215 ЦК України, в той час як до спірних правовідносин застосуванню підлягають норми ЦК УРСР. Скасування судом правочинів, які були укладені майже 20 років назад буде суперечити принципам правової визначеності та буде надмірним втручання у права відповідача. На підставі викладеного просила суд відмовити у задоволенні. Представники третіх осіб: Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), Вишгородської державної нотаріальної контори, Київського обласного нотаріального архіву у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви, в яких просила розглядати справу за відсутності їх представників. Крім того, представник Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що залучення Управління до участі у розгляді даної справи є безпідставним. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Судом встановлено, що [INFO] померла матір сторін [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . З довідки виданої Петрівською сільською радою № 51/с від 19.04.2021 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 28.10.1993 року по теперішній час. Згідно довідки виданої Петрівською сільською радою № 3/22 від 24.05.2021 року вбачається, що [PERSON] , яка померла [INFO] дійсно проживала по [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] є власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування 3/5 частини будинку від 08.12.1994 року № 5146 та договору дарування 2/5 частини будинку від 02.10.2003 року № 5293. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25.06.2008 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на частину будинку було відмолено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20.10.2008 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25.06.2008 року було залишено без змін. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18). Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 року передбачено, що положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, так як договори дарування були укладені до вступу в законну силу Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року, і не мають подовжувального характеру, суд при розгляді справи керується положеннями ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. ст. 243, 244 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Представник позивача звернувшись до суду із даним позовом посилаючись на Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, вважає, що [PERSON] не набула права власності на житловий будинок, оскільки договори дарування були укладені з порушенням норм діючого на той час законодавства, адже в договорах дарування зазначено, що частини житлового будинку з надвірними будівлями належать [PERSON] на підставі свідоцтва на забудову. Згідно п. 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N1/5, яка втратила чинність 19.01.1996 року та на яку посилається представник позивача, як на підставу не набуття на момент укладення оспорюваних договорів дарування дарувальником права власності на майно, що є предметом договорів, передбачалося, що при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження жилого будинку службові особи виконавчих комітетів вимагають подання документів, які підтверджують право власності на них у осіб, що відчужують. Право особистої власності громадян на жилий будинок (частину будинку) може бути підтверджено, зокрема, одним з правовстановлюючих документів: нотаріально посвідченим договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для спорудження індивідуального жилого будинку (договором про право забудови, складеним до 26 серпня 1948 року), договором про надання житлово-будівельному колективу індивідуальних забудовників земельної ділянки для будівництва жилого будинку; нотаріально посвідченим (або засвідченим комунальним органом за час 1931 - 1936 рр.) договором купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни; свідоцтво про придбання жилого будинку (частини будинку) або квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників з прилюдних торгів; свідоцтвом про право особистої власності на будинок (частину будинку); актом про денаціоналізацію (демуніципалізацію) будинку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; копією рішення суду, яке вступило в законну силу, що підтверджує право власності на будинок; договором про поділ будинку; рішенням товариського суду про поділ будинку між подружжям або про поділ будинку колгоспного двору; іншими документами про право особистої власності на жилий будинок, які ввійшли до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженої з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року. На перелічених документах повинна бути відмітка про реєстрацію їх у виконавчому комітеті місцевої Ради депутатів трудящих (бюро технічної інвентаризації). Згідно п. 1,4,7,10, 13, 31-33 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966 року, реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах місті селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1. До реєстрації повинні бути подані оригінали правовстановлюючих документів та копії з них, засвідчені у встановленому законом порядку, копії цих документів залишаються в справах бюро технічної інвентаризації. При відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій інструкції (додаток N 1), зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це. Бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення. Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (додаток N 2 та 2-а). Після проведення первинної реєстрації будинків та домоволодінь, бюро технічної інвентаризації повинно вести реєстрацію всіх змін в правовому стані будинків або домоволодінь. Послідуюча реєстрація переходу права власності від одних установ, підприємств, організацій та громадян до других провадиться на підставі документів, оформлених у встановленому законом порядку. На підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою (додаток N 4). Якщо на документі про право особистої власності на будинок немає місця для реєстраційного напису, власникові надається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа (додаток N 5). З оскаржуваних договорів дарування вбачається, що 3/5 та 2/5 частини житлового будинку належали довірителю [PERSON] на підставі свідоцтва на забудову, виданого згідно рішення Вишгородським райвиконкомом 06.03.1978 року за № 72, зареєстрованого у Вишгородському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі 26 номер запису 398 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 2832162. Отже, в бюро технічної інвентаризації 3/5 та 2/5 частини житлового будинку були зареєстровані, а відтак [PERSON] була власником даних частин житлового будинку, які були за нею зареєстрованими у визначеному на момент їх набуття порядку та в подальшому розпорядилася ними на власний розсуд. Відтак, позивачем та її представником не доведено, що [PERSON] не набула права власності на оскаржуваний житловий будинок, оскільки не оформила право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ). Крім того, як встановлено судом, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25.06.2008 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на частину будинку було відмолено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20.10.2008 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25.06.2008 року було залишено без змін. З даних рішень встановлено, що предметом оскарження були у тому числі спірні договори дарування. Відмовляючи у їх скасуванні суди прийшли висновку, що позивачем будь-які докази, що свідчили про наявність домовленості між забудовником та іншими особами про спільне будівництво будинку, створення спільної сумісної або спільної часткової власності не надала. Дані про наявність такої домовленості в матеріалах справи відсутні. Звертаючись з вимогами про визнання договору дарування недійсним, не врахувала вимог закону щодо наслідків визнання угоди недійсною, за якими лише сторони в договорі мають право на звернення з такими умовами, і лише дарувальнику могло бути повернуте майно за недійсним договором дарування. Позивач не надала належних доказів тому, що предметом договору дарування від 02.10.2003 року було майно, що належало їй на праві власності (2/5 частини будинку). Встановлено, що право власності матері-забудовника на зданий в 1992 році в експлуатацію будинок позивач не оспорювала. В той же час, доводи представника позивача, щодо того, що позивач про наявність оспорюваних договорів позивачу стало відомо під час оформлення спадкових справ, суд оцінює критично, оскільки, як встановлено з вказаних рішень оспорені договори дарування були предметом оскарження в суді. Також, суд вважає слушними доводи відповідача, що скасування судом правочинів, які були укладені майже 20 років тому буде суперечити принципам правової визначеності та буде надмірним втручання у права відповідача. Враховуючи, що суд прийшов до переконання, про відмову у визнанні договорів дарування недійсними, а вимога позивача про визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] 1/4 частку права на завершення будівництва житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки судом не встановлено, що 3/5 та 2/5 частини житлового будинку не належали на праві власності [PERSON] та є об`єктами незавершеного будівництва. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд відмовляє у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову по суті. Згідно ст. ст. 133, 141 ЦПК України суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed