Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-14 00:00:00

Позивач 12.07.2022 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , та просить: визнати недійсним договір №39б про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1» від 21.03.2019, підписаний між ОК «ЕКОДОМ-1» від імені голови кооперативу Корнієнко Наталії Олександрівни та [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу стало відомо що нібито 21.03.2019 невстановленими особами від імені голови ОК «Екодом-1» [PERSON] та [PERSON] підписаний договір про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» №39б, згідно умов якого ОК зобов`язується організувати будівництво багатоповерхового житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями по [ADDRESS] за рахунок внесків учасників та інших асоційованих членів ОК, здати його в експлуатацію, передати учаснику квартиру в об`єктів будівництва, обумовлену цим договором та всі необхідні документи необхідні учаснику для реєстрації права власності, а учасник зобов`язується сплатити до ОК внески в розмірах та в порядку, встановленому договором та має право отримати об`єкти нерухомості лише за повної сплати внеску, встановленого договором. Об`єктом нерухомості є трикімнатна квартира на 8 поверсі, загальною площею 141 кв.м., номер 39б. Також невстановленими особами видано [PERSON] довідку про сплату внеску від 21.03.2019 та акт прийому-передачі від 10.05.2019. З приводу факту підробки документів було відкрите кримінальне провадження. Свідок у кримінальному провадженні [PERSON] вказала, що з [PERSON] вона не знайома та ніколи його не бачила, договір підписано за допомогою факсиміле, вказаний договір вона особисто не підписувала. Так само невідомо хто підписав за допомогою факсиміле довідку та акт прийому-передачі. У договорі сторони не домовлялися про підпис за допомогою факсиміле та не укладали окремої угоди, тому договір не відповідає положенням ч.3 ст. 207 ЦК України. Таким чином, позивачем оспорюваний договір не укладався, волевиявлення позивача на укладення договору не було, жодні реальні наслідки сторонами не узгоджувалися, що є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, кошти від [PERSON] на розрахунковий рахунок ОК «Екодом-1» не надходили. Право власності за [PERSON] в результаті розгляду скарги поданої до Міністерства юстиції України ОК «Екодом-1» та ТОВ «Ханбер» на квартиру [ADDRESS] було скасовано. У теперішній час право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за [PERSON] . Наявність двох договорів щодо однієї квартири може потягти за собою матеріальні претензії від [PERSON] , що спричинить майнову шкоду позивачу. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.047.2022 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 13.09.2022. Ухвалою від 12.09.2022 залишено без розгляду заяву представника [PERSON] [PERSON] про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. У підготовчому засіданні 13.09.2022 було відмовлено представнику позивача [PERSON] у задоволенні двох клопотань про призначення експертизи, у зв`язку з їх передчасністю. Суд задовольнив клопотання представника позивача про виклик свідка [PERSON] . В результаті проведеного підготовчого провадження було закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті на 29.11.2022. Ухвалою від 14.09.2022 відмовлено у задоволені заяви представника [PERSON] [PERSON] про участь у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції. До суду 29.11.2022 надійшов відзив від представника [PERSON] [PERSON] , згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивач звернувся до суду через 3 роки і 4 місяці після укладення оспорюваного договору. ОК знав та не міг не знати про існування такого договору. Крім того, судом розглянута справа №522/1957/21 за позовом [PERSON] щодо оскарження того ж договору, тому подання цього позову є зловживанням правами. Вказує, що відповідачем здійснена оплата і квитанція до прибуткового касового ордера є належним тому доказом. Оскаржуваний договір не можу порушувати права позивача, він виконаний сторонами та його дія припинена. А зазначення про можливі майнові претензії [PERSON] є вимогою на майбутнє, яка не підлягає судовому захисту. Також вказує на неефективність способу захисту, оскільки невідомо яким чином заявлені позовні вимоги будуть поновлювати права позивача. Протокол допиту свідку в кримінальному провадженні не може бути використаний як доказ в даному цивільному провадженні. Також представник відповідача подав разом з відзивом заяву про застосування строку позовної давності. У зв`язку з відключенням електроенергії у приміщенні Приморського районного суду м. Одеси судове засіданні 29.11.2022 не проводилося, наступне судове засідання призначено на 07.02.2023. До суду 21.12.2022 від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення, згідно яких зазначає, що протокол допиту свідка в кримінальному провадженні є належним доказом, оскільки листом Приморської окружної прокуратури від 09.06.2022 надано дозвіл прокурора на використання матеріалів кримінального провадження у цивільному, адміністративному чи господарському судочинстві. Третя особа погоджується з доводами позивача наведеними у позові. Вказує, що ТОВ «Ханбер» не надавало згоду на відчуження [PERSON] майнових прав, ОК «Екодом-1» не укладав з [PERSON] договору, загальні збори ОК не приймали рішення щодо включення [PERSON] до складу асоційованих членів та [PERSON] не сплачував кошти на рахунок позивача. [PERSON] уклав договір про сплату пайових внесків з ОК «Екодом-1» ще на початку будівництва 28.04.2016 та його право власності на квартиру набуте законним чином з дотримання всіх процедур, на відмінно від [PERSON] . Третя особа просить зазначити в мотивувальній частині рішення про те, що договір №39б від 21.03.2019 між ОК «Екодом-1» та [PERSON] не вчинений (не укладений) та не породжує прав та обов`язків між його сторонами, оскільки правовідносини за цим договором не виникли. До суду 10.01.2023 надійшла відповідь на відзив від представника ОК «Екодом-1» [PERSON] , згідно якої зазначає, що реєстрація права власності на квартиру за відповідачем відбулася 01.08.2019 і до цього позивач жодним чином не міг знати про існування оспорюваного договору, довідки та акту прийому-передачі, які не укладалися та не видавалися позивачем. Позивач про порушення своїх прав дізнався у жовтні 2019 року, тому строк позовної давності ним не пропущений. Рішення по справ №522/1957/21 оскаржується, а позивач не подавав тотожних позовів, тому доводи відповідача про зловживання правом є безпідставними. Права позивача порушені, адже відповідач без волі позивача розпорядився його майном, яке було отримано під час здійснення підприємницької діяльності. [PERSON] не додано жодної квитанції, яка б підтверджувала сплату коштів по договору. Жодних вимог на майбутнє позивачем не заявлено. У провадженні Приморського районного суду м. Одеса перебуває цивільна справа №757/18453/20-ц за позовом [PERSON] однією з позовних вимог є визнання за останнім права власності на квартиру [ADDRESS] , підставою такої вимоги є якраз наявність оспорюваного договору, тому права позивача порушені. У зв`язку з відключенням електроенергії у приміщенні Приморського районного суду м. Одеси судове засіданні 07.02.2023 не проводилося, наступне судове засідання призначено на 09.03.2023. Судове засідання призначене на 09.03.2023 не відбулося у зв`язку з перебування судді [PERSON] у відпустці, наступне засідання призначено на 11.04.2023. У судовому засіданні 11.04.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] було прийнято до провадження відзив, пояснення третьої особи та відповідь на відзив. Відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про забезпечення судових витрат. У засіданні було допитано свідка [PERSON] . Суд дослідив докази, закінчив з`ясування обставин справи та перейшов до судових дебатів. З метою надання часу для підготовки до судових дебатів було оголошено перерву до 09.05.2023. Ухвалою від 09.05.2023 залишено без задоволення заяву представника позивача [PERSON] про призначення судово-технічної експертизи. Ухвалою від 09.05.2023 зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішення у справі №522/1957/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Обслуговуючого кооперативу «Екодом-1», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ханбер», про визнання правочинів недійсними. Не погоджуючись з вище зазначеною ухвалою від 09.05.2023 представник ОК «Екодом-1» [PERSON] та представник [PERSON] [PERSON] подали апеляційні скарги, в результаті розгляду яких постановою Одеського апеляційного суду від 22.01.2024 апеляційні скарги були задоволені частково, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09.05.2023 було скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Справа 01.02.2024 повернулася до Приморського районного суду м. Одеси та була призначена до розгляду у судовому засіданні 08.03.2024. Ухвалою від 07.03.2024 задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. До суду 05.03.2024 надійшло клопотання [PERSON] про витребування доказів та призначення по справі еспертиз. У зв`язку з тим, що в приміщенні суду 08.03.2024 був відсутній Інтрнет не вдалося забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції, розгляд справи відкладено до 15.03.2024. У судове засідання 15.03.2024 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник позивача [PERSON] , представник відповідача [PERSON] та третя особа [PERSON] звернулися до суду з заявами про розгляд справи за їх відсутності. [PERSON] просив розглянути подане клопотання про витребування доказів та призначення експертизи. Згідно ч.1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Частиною 3 статті 83 ЦПК України закріплено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. [PERSON] подав пояснення 21.12.2022, тому строк на подання клопотання про витребування доказів пропущений, поновити пропущений строк третя особа не просить, тому клопотання про витребування доказів від 05.03.2024 слід залишити без задоволення. Клопотання про призначення технічної експертизи дублюється з клопотанням представника позивача у задоволені якого було відмовлено, а клопотання про призначення почеркознавчої експертизи задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. Згідно п. 1.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5 для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (літерні та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження у справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов`язані з їх обставинами; умовно-вільними є зразки почерку та (або) підпису, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов`язані з обставинами цієї справи або виконані після відкриття провадження у справі та є як пов`язаними зі справою, так і не пов`язаними з її обставинами; експериментальні зразки почерку та (або) підпису, що виконані за завданням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у зв`язку з призначенням такої експертизи. Перед приєднанням вільних та умовно-вільних зразків до матеріалів справи орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), має пред`явити їх особі, яка підлягає ідентифікації. У документі, що є підставою для проведення експертизи, орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), зобов`язаний (зобов`язана) зазначити документи, у яких містяться вільні, умовно-вільні зразки почерку та (або) підпису особи (п.1.4.Інструкції). Основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп`яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо) (п.1.1.1 Інструкції). Основними завданнями технічної експертизи реквізитів документів є визначення відносної давності виконання документа або його фрагментів, а також послідовності нанесення штрихів, що перетинаються (п.3.2.4 Інструкції). В матеріалах справи відсутність умовно-вільних зразків підпису необхідні для проведення експертизи. Таким чином, заявником не було залучено до матеріалів справи документи необхідні для проведення почеркознавчої експертизи, що позбавляє суд можливості призначити у справі судову експертизу. Щодо технічної експертизи про давність виготовлення договору. Встановлення абсолютної давності документів одна з основних задач технічної експертизи документів, який дозволяє визначити час виконання документа. Для визначення давності виконання експерти досліджують кожний реквізит документа (текст, відтиски, печатки, рукописно виконанні реквізити) та зіставляють результати між собою. Давність виконання машинописного тексту встановлюють вивченням технологічних даних, ознак зносу шрифту, машинописної стрічки та дефектів друкувального механізму. Давність тексту виконаного на принтері можливо встановити шляхом його порівняльного дослідження із вільними зразками документами виконаними на тому ж самому принтері у весь період що перевіряється. Давність рукописно виконаних штрихів встановлюється шляхом часових змін у складі та властивостях матеріалу письма у штрихах. Вільні зразки тексту виконаного на тому принтері, що і договори суду представлено не було. Крім того, загальновідомою інформацією, яка міститься у вільному доступі в мережі Інтернет, зокрема на сайтах експертних установ, зокрема на сайті КНДІСЕ МЮ України, є, що із відповідачем наданих експертами Європейської робочої групи по експертизі документів, Європейської мережі судово-експертних установ, а також Американської асоціації експертів по дослідженню документів слідує, що невідомо про існування таких методів, які б дозволили вставити вік виконання записів (підписів) більше 5 років, оскільки зміни хімічного складу матеріалів письма вже не відбуваються. Документи, експертизу яких просить провести відповідач вчинені у 2019 році, тобто минуло 5 років. Отже, викладене у сукупності, свідчить про те, що призначення експертизи призведе до затягування розгляду справи, оскільки необхідних для проведення експертизи матеріалів не міститься в матеріалах справи, а проведення технічної експертизи взагалі не вбачається можливим, з огляду на час, який вже слив, тому у задоволенні клопотання [PERSON] про призначення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи слід відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 21 березня 2019 року між обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1» в особі голови [PERSON] та [PERSON] було укладено договір №39б про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1», відповідно до п. 1.1., якого ОК зобов`язалося організувати будівництво житлового будинку по [ADDRESS] за рахунок внесків учасника та внесків інших асоційованих членів ЖБК, здати його в експлуатацію, передати учаснику квартиру в об`єкті будівництва та всі документи, необхідні учаснику для реєстрації права власності на нього, а учасник зобов`язався сплатити до ЖБК внески, та має право отримати об`єкт нерухомого майна лише за умови повної сплати внеску (т.1 а.с.19-22). Голова ОК «Екодом-1» [PERSON] видала [PERSON] довідку про те, що він зробив внесок в повному обсязі на виконання договору №39б від 21.03.2019 у розмірі 310\~200 доларів США (т.1 а.с.23). 10.05.2019 ОК «Екодом-1» в особі голови [PERSON] та [PERSON] було підписано акт прийому-передачі до Договору №39б про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 21.03.2019, відповідно до якого позивач передає, а відповідач приймає квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.24). З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 31.07.2019 року державним реєстратором Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничуком Володимиром Олександровичем було зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.55-57). Втім, в результаті розгляду Міністерством юстиції України скарги [PERSON] , ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1», наказом №452/5 від 06.02.2020 року скасована вищевказана державна реєстрація права власності за [PERSON] (т.1 а.с.58). Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року (справа №420/3933/20) відмовлено у задоволенні позову державного реєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничука Володимира Олександровича, який оскаржував наказ Міністерства юстиції України №452/5 від 06.02.2020 (т.1 а.с.147-152). Постанова залишена без змін Постановою Верховного суду від 08.12.2021 (т.1 а.с.153-158). Голова ОК «Екодом-1» [PERSON] звернувся до відділу поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області з заявою про внесення відомостей до ЄРДР та розпочати кримінальне провадження за фактом скоєння кримінального правопорушення [PERSON] в діях якої наявні ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України (т.1 а.с.25-33). За фактом звернення позивача було зареєстроване кримінальне провадження: 42022163030000010 (т.1 а.с.46). Одеська окружна прокуратура листом надала згоду на використанні представником ОК «Екдом-1» [PERSON] матеріалів кримінального провадження в цивільному, адміністративному та господарському судочинстві (т.1 а.с.34). Протокол допиту свідка [PERSON] від 03.06.2022 не приймається судом до уваги, оскільки [PERSON] надавала показання як свідок при розгляді даної справи. Згідно звіту про фактичні результати виконаних погоджених аудиторських процедур стосовно фінансової інформації ОК «Екодом-1», виконаного 21.12.2021 ТОВ «Арте Аудит», не отримано доказів щодо сплати пайових внесків учасником [PERSON] ні у сумі 120\~800 у.о., ні у сумі 200\~800 у.о. Облікові записи в регістрах бухгалтерського обліку за період з 8.04.2016 по 01.12.2021 повністю і достовірно усю інформацію проведених з учасниками Кооперативу розрахунків по оплаті пайових внесків та передачі об`єктів нерухомості учаснику [PERSON] (т.1 а.с.47-54). Судовий експерт [PERSON] 24.02.2023 склала висновок експерта №22.12/03 судово-економічної експертизи за заявою адвоката Адвокатського об`єднання «Правовий гарант» Згода О.О., згідно якого проведеними дослідженнями документів, висновки Звіту про фактичні результати виконаних погоджених аудиторських процедур стосовно фінансової інформації ОК «Екодом-1», виконаного 21.12.2021 підготовленого ТОВ «Арте Аудит» в частині не відображення в бухгалтерському обліку та звітності ОК «Екодом-1» інформації щодо розрахунку [PERSON] за Договором №39б про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1» від 21.03.2019 та не проведення вищезазначених розрахунків, підтверджується (т.1 а.с.238-246). Відтак, свідок [PERSON] , яка була головою ОК «Екодом-1» на момент підписання оспорюваного договору, в судовому засіданні пояснила, що підпис на оспорюваному договорі схожий на її факсиміле. На запитання представника позивача чи знає свідок [PERSON] , вказала, що не пам`ятає, як і не пам`ятає чи укладала вона з останнім договір, адже треба підготуватися для відповіді на таке питання. У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/1957/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ханбер», про визнання правочинів недійсними, зокрема позивач просив визнати недійсним договір №39б про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1» від 21.03.2019 р., укладений між ОК «ЕКОДОМ-1» та [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року у задоволенні позову було відмовлено, однак постановою Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.11.2021 було скасовано, позов [PERSON] задоволено. Визнано недійсними, серед іншого, договір про сплату пайових внесків №39б від 21.03.2019 укладений між Обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1» та [PERSON] . Згідно ст. 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова Одеського апеляційного суду від 29.06.2023 набрала законної сили. Таким чином, позивач просить визнати недійсним договір №39б про сплату пайових внесків від 21.03.2019, який вже визнаний судом недійсним, але з інших підстав, а саме через його не укладеність. Проте, згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.\~2\~ст.\~13\~Закону України\~«Про судоустрій\~і статус\~суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності. Одеський апеляційний суд у постанові від 29.06.2023 по справі №522/1957/21, яка набрала законний сили, зазначив: «Встановивши, що позивач [PERSON] є першим інвестором у будівництві (28.04.2016, 26.08.2016) ніж [PERSON] (02.04.2017, 22.04.2017, 21.03.2019) на підставі договорів, які є чинними та у встановленому порядку не були визнані недійсними, позивач вніс повну вартість паїв, зареєстрував у встановленому законом порядку своє право власності на квартиру та машиномісця, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними договорів про сплату пайових внесків: №39б від 21.03.2019; №8 від 22.04.2017; №9 від 02.04.2017, укладених між ОК «ЕКОДОМ-1» та [PERSON] , оскільки ОК «ЕКОДОМ-1», не ініціюючи розірвання договорів, укладених з позивачем у 2016 році, не мав права укладати договори про пайову участь щодо зарезервованих та оплачених позивачем об`єктів будівництва і практичні дії щодо реалізації інвестицій за цими договорами не могли бути вчинені». Тож, встановлені обставини мають для суду преюдиційне значення, тому визнання договору недійсним з підстав неукладеності є неможливим. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3 , 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17). Частинами першою та другою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (такий висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 3, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)). Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17). Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням цивільного судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 ГПК України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Близька за змістом позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19. У разі,\~якщо на\~виконання оспорюваного\~правочину товариством\~сплачено кошти\~або передано\~інше майно,\~то задоволення\~позовної вимоги\~про визнання\~оспорюваного правочину\~недійсним не\~призводить до\~ефективного захисту\~права,\~бо таке\~задоволення саме\~по собі\~не є\~підставою для\~повернення коштів\~або іншого\~майна.\~У таких\~випадках позовна\~вимога про\~визнання оспорюваного\~правочину недійсним\~може бути\~ефективним способом\~захисту,\~лише якщо\~вона поєднується\~з позовною\~вимогою про\~стягнення коштів\~на користь\~товариства або\~про витребування\~майна з\~володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК України). Близька за змістом позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 26.05.2023 у справі №905/77/21. Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК України). Водночас об`єднана палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21 сформувала висновок про те, що: "Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача." Наслідок укладення оспорюваного договору було реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , однак як вказувалося вище державна реєстрація права власності за [PERSON] була скасована. У задоволенні позову [PERSON] в частині визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] було відмовлено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.08.2023. Однак, таке рішення було оскаржене та не набрало законної сили. Як вказувалося вище, оспорюваний договір вже визнаний недійсним у справі за позовом [PERSON] , який третьої особою у даній справі. Тому, для ОК «Екодом-1» обраний спосіб захисту, шляхом визнання того ж договору недійсним не буде ефективним та не матиме правового значення, враховуючи те, що власність [PERSON] на квартиру [ADDRESS] не викликає суперечності у позивача. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). З огляду на вищевикладене, відсутні підстави наводити доводи іншим аргументам учасників справи. Вимоги [PERSON] про відзначення певних у рішенні суду не розглядаються судом, оскільки останній є третьою особою без самостійних вимог щодо предмета спору. Як вказує Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18) сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, строки позовної давності не застосовуються.

Outcome: dismissed