Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

Позивач ТОВ «ФК «ЕЙС» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 28.11.2021 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та відповідачем було укладено кредитним договір № 505603033, відповідно до умов якого відповідач отримав у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 20 700,00 грн. строком на 30 днів зі сплатою 0,11 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня надання суми кредиту позичальнику та до закінчення строку, на який видався кредит. Кредитний договір № 505603033 від 28.11.2021 року був підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, одноразовий персональний ідентифікатор № [NUMBER] було направлено позичальнику 28.11.2021 року на номер мобільного телефону вказаний ним в Заявці на отримання грошових коштів - [NUMBER] , одноразовий персональний ідентифікатор № [NUMBER] було введено позичальником у відповідне поле в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства 28.11.2021 року о 16:06:44 годині, після чого відповідач натиснув кнопку «Відправити/Підписати», що є підписанням договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відразу після вчинених дій, Товариством було перераховано грошові кошти в сумі 20700,00 грн. на банківську карту № [NUMBER] , що належить Відповідачу, що в свою чергу слугує доказом того, що відповідач прийняв пропозицію ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА». Первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Натомість відповідач не виконав умови взятого на себе зобов`язання, не погашає кредит та не сплачує проценти за користування кредитом. Позивач також вказує на те, що 28.11.2018 року між первісним кредитором та ТОВ "Таліон Плюс" було укладено Договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ "Таліон Плюс" перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 505603033 від 28.11.2021 року, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 175 від 05.05.2022 року. 05.08.2020 року між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" було укладено Договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до умов якого до ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 505603033 від 28.11.2021 року, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 9 від 30.05.2023 року. В подальшому, 04.08.2023 року між ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" та позивачем було укладено Договір факторингу № 04/08/23-01. Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 04.08.2023 року до Договору факторингу № 04/08/23-01 від 04.08.2023 року, до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача в сумі 55 225,30 грн., з яких 20 699,40 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 34 525,90 грн. - сума заборгованості за відсотками. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги стягнути з відповідача вищевказані суми заборгованості в загальному розмірі 55 225,30,00 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2147,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 09.10.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 03.11.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача Трофімова А.В. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що 28.11.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало фінансову послугу відповідачу без дотримання порядку укладення електронного договору, встановленого статтями 11 та 12 Закону України «Про електронну комерцію», а тому наявні підстави вважати, що даний договір є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, а в силу приписів статті 1055 ЦК України є нікчемним. Крім того, при видачі кредиту працівники ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» належним чином не ознайомили позичальника з умовами кредитування та ризиками. Як наслідок, відповідач, здійснюючи оформлення кредиту за лічені хвилини не мав можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити недоліки та оцінити всі можливі ризики та збитки. Отже, договір, який укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] не є кредитним, а є позикою, частину яких [PERSON] повернув, а саме: 28.12.2021 - 7080,00 грн., 30.01.2022 - 5,00 грн., 04.03.2022 - 4317,88 грн., 08.04.2022 - 616,84 грн., що підтверджується історією платежів по даній позиці, яка сформована в кабінеті позичальника [PERSON] . Отже, по позиці [PERSON] отримав 20700 і повернув 12 019,72 грн, отже, максимум, що можна стягнути по вказаному договорі, це різниця, а саме 8 680,28, але при умові належного відповідача (кредитора). Крім того, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в частині застосування пені не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, ч. 3 статті 509, чч. 1, 2 ст. 627 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. При цьому, нарахування відсотків у понад встановлені договором строки не відповідає вимогам статті 1050 ЦК України. Відповідно до Виписки з особового рахунка за Кредитним договором № 505603033, яка надана Позивачем, прострочена заборгованість за процентами в розмірі становить 34 525,90 грн., а заборгованість за сумою кредиту в розмірі становить 20 699,40 грн., що вже само по собі є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, на думку представника відповідача, сам факт того, що нарахування процентів і сума боргу за якими є більшою, ніж сама сума кредиту, при тому, який сплачений більше ніж на половину, є несправедливими умовами такого договору. Представник відповідача зауважив, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в односторонньому порядку змінив розмір процентної ставки. Як видно із історії нарахувань (сформовано із приватного кабінету [PERSON] на веб-сайті https://moneyveo.ua/uk/cabinet/credit-history), на початку кредитного періоду розмір щоденного нарахування був 235,98, а з 31 січня 2022 з незрозумілих причин стало 616,84, крім того, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» також з незрозумілих причин нарахувало 31 січня 2022 року аж 10 432,80 грн. Зміна кредитором процентної ставки за споживчим кредитом та пролонгація строку дії договору є прихованими штрафними санкціями, які є незаконними та створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, що є підставою для визнання вказаних положень договору недійсними на підставі ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Внаслідок неправомірних дій ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» [PERSON] надмірно нарахувало за підвищеними відсотками та іншими незрозумілими нарахуваннями 55225,30 грн., при цьому, [PERSON] взяв позику 20700 грн., та сплатив за неї 12 019,72 грн. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначив про нікчемність і незаконність відступлення права вимоги, вказуючи на те, що Договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, за яким ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» передало право вимоги до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», діяв до 31 грудня 2020 року, а позику [PERSON] взяв у ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» 28.11.2021 року. Тобто, фактично передача права вимоги не відбулася, так як вказаний договір факторингу вже не діяв. Також, відповідно до п. 4.1. Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, право вимоги переходить від Клієнта до Фактора в день підписання Сторонами Реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному Додатку. Підписанням Реєстру прав вимоги Сторони засвідчують передачу Права вимоги до Боржників в повному обсязі, за відповідним Реєстром прав вимоги. Отже, згідно Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, копія якого була надана Позивачем, строк дії якого вже був закінчений на момент виникнення у Відповідача боргу, вписувати [PERSON] в список боржників в договір до моменту, коли він ще не був боржником, так як борг ще не виник - є незаконним. Далі 05.08.2020 року між ТОВ "Таліон Плюс" (Клієнт по даному договору) та ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" (Фактор по даному Договору) було укладено Договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до умов якого до ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" перейшло право грошової вимоги до [PERSON] , яке не могло перейти, так як попередній договір закінчився до моменту, коли у відповідача виник борг, а значить цей і наступний договори факторингу в частині права вимоги до [PERSON] є нікчемними. Тобто, ТОВ "Таліон Плюс" відступило право вимоги, якого в нього не було. Також, боржник за вказаним договором [PERSON] не був повідомлений належним чином (взагалі не був повідомлений) про відступлення права вимоги за Договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, та у Фактора, так же як і у позивача, відсутнє підтвердження отримання такого повідомлення [PERSON] відповідно до умов п. 5.2.4. вказаного Договору. Подальші переуступки права вимоги є незаконними, оскільки всупереч ст. 1083 ЦК України, в порушення п.5.2.2 договору факторингу, Фактор не самостійно реалізував Права вимоги, а передав їх іншим особам, а Клієнт проти цього не заперечував, а також відповідача не було належним чином повідомлено про укладення інших трьох договорів факторингу, а тому він не міг їх оспорити в окремих судових процесах. Крім того, сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для відповідача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у договорі факторингу. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, відповідач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі первинного договору. Також, відсутні підтвердження факту переходу від Клієнта до Фактора права вимоги за Договором факторингу № 04/08/23-01 від 04.08.2023 року, оскільки копію Акта прийому-передачі Реєстру Боржників (Додаток № 2) позивачем не було надано разом із позовною заявою, а отже немає підтвердження факту переходу від Клієнта до Фактора права вимоги до [PERSON] відповідно до вимог п. 1.5. вказаного Договору. Представник відповідача вказав і на те, що суду не дано письмових доказів, які б підтверджували, що вказані товариства мали право станом на моменти отримання права вимоги до [PERSON] здійснювати фінансові послуги та являлись фінансовими установами, які були внесена до Державного реєстру фінансових установ, тобто мало право виступати стороною, зокрема Фактором, в договорі факторингу, а також отримання (в разі необхідності) ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, в тому числі надання послуг факторингу, а також зауважив щодо відсутності ознак факторингу. Посилаючись на викладені обставини, судову практику в аналогічних справах та зауваживши щодо недоліків позовної заяви, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 07.12.2023 року до суду надійшли додаткові пояснення у справі представника позивача Полякова О.В . У даних поясненнях представник позивача вказує на доведеність факту отримання відповідачем кредитних коштів. Посилання на те, що відповідач не мав можливість об`єктивно оцінити умови кредитування, не дає підстав вважати даний договір нікчемним, оскільки він був оформлений з дотриманням всіх вимог законодавства та позичальник мав об`єктивну змогу належним чином ознайомитись з умовами та ризиками кредитування. Відповідач у своєму відзиві фактично визнає факт укладання договору, однак посилається на не усвідомлення правових наслідків отримання кредиту. Також, виходячи з норм чинного законодавства та умов кредитного договору сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого електронного договору шляхом його підписання. При цьому відповідач не оскаржує сам договір, не спростовує правильність нарахування відсотків та визнання суми боргу, а лише зазначає про його несправедливість. Щодо відступлення права вимоги, представник позивача вказав на те, що 28.11.2018 року між ТОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА" (Клієнт) та ТОВ "Таліон Плюс" (Фактор) було укладено Договір факторингу № 28/1118-01. Відповідно до пункту 8.2 Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 строк дії цього Договору закінчується 28 листопада 2019 року. 28.11.2019 року між ТОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА" та ТОВ "Таліон Плюс" було укладено Додаткову угоду №19 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року, відповідно до якої строк дії договору продовжено до 31.12.2020. При цьому всі інші умови договору залишились без змін ( копії якого надано до матеріалів справи). 31.12.2020 між ТОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА" (Клієнт) та ТОВ "Таліон Плюс" (Фактор) було укладено додаткову угоду № 26 від 31.12.2020 року до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року, відповідно до якої Договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року було викладено у новій редакції (Додаток). Відповідно до пункту 8.2 Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 (в редакції від 31.12.2020), строк дії цього Договору закінчується 31 грудня 2021 року. 31.12.2021 року було укладено Додаткову угоду №27 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 (в редакції від 31.12.2020), відповідно до якої строк дії договору продовжується до 31.12.2022. При цьому всі інші умови договору залишились без змін.(Додаток). Саме тому посилання у позовній заяві було здійснено на Договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, оскільки цей Договір було викладено в новій редакції від 31.12.2020. Пунктом 2.1. Розділу 2 (ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ) Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (в редакції від 31.12.2020), передбачено, що згідно умов Договору Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Тобто предметом Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 (в редакції від 31.12.2020), є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги. Відповідно до п. 1.3. Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 визначено, що під правом вимоги розуміється всі права Клієнта за Кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до Боржників по сплаті суми Боргу за Кредитними Договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Таким чином, Договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (в редакції з урахуванням додаткових угод до нього), встановлено, що предметом відступлення за ним є в тому числі вимоги, які виникнуть у Клієнта в майбутньому (майбутня вимога), а не тільки ті вимоги, які існували на момент укладення договору. Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги № 175 від 05.05.2022 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором № 505603033 від 28.11.2021 (копія додана до позовної заяви). Підтвердження факту укладення даного Реєстру та відступлення прав вимоги до Відповідача на користь ТОВ "Таліон Плюс", Первісним кредитором були передані останньому документи, які підтверджують видачу кредиту Відповідачу були долучені Позивачем до позовної заяви. Підписанням Реєстру прав вимоги Сторони засвідчують передачу Права вимоги до Боржників в повному обсязі, за відповідним Реєстром права вимоги. Таким чином, представник позивача вважає, що відступлення прав вимоги до відповідача на користь ТОВ "Таліон Плюс" відбулося відповідно до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (в редакції з урахуванням додаткових угод до нього), який було фактично укладено після укладення договору кредитної лінії №505603033 (з додатковими угодами до нього). З урахуванням визначених строків дії цього договору, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії. Подальші відступлення боргу відбувались із дотриманням чинного законодавства, і виходячи з вищевикладеного, представник позивача вважає, що позивачем доведено факт відступлення права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 505603033 від 28.11.2021 від первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та відповідно від ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ЕЙС». Отже, надані представником позивача копії договорів факторингу та витягів з реєстрів права вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги. Посилаючись на викладене та на відсутність недоліків позовної заяви, а також зважаючи на те, що відповідач свої зобов`язання щодо сплати кредитних коштів не виконував належним чином, у зв`язку з чим має заборгованість, представник позивача вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості є обґрунтованими. 12.12.2023 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] на відповідь представника позивача на відзив. У даних запереченнях представник відповідача повторює викладені у відзиві доводи, зазначаючи про неправомірність дій ТОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА" щодо проведених нарахувань, які представник відповідача вважає несправедливими. Крім того, представник відповідача висловлює сумніми щодо нової редакції Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, а також зазначає про те, що в новій редакції Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року є форма Реєстру прав вимог. Позивач не надав до матеріалів справи такого Реєстру, відповідно до вказаної форми, де б було вказано, право вимоги по [PERSON] передається від ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ДОПОМОГА» до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС». Витяг з Реєстру № 175, по-перше, не відповідає встановленій формі, по-друге, не йде в сукупності із іншими боржниками, тобто, незрозуміло, коли саме він укладений, перед подачею позову в суд, чи дійсно на момент, коли мало бути передано право вимоги. Крім того, що боржник за вказаним договором [PERSON] не був повідомлений належним чином (взагалі не був повідомлений) про відступлення права вимоги за Договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, та у Фактора, так же як і у позивача, відсутнє підтвердження отримання такого повідомлення [PERSON] відповідно до умов п. 5.2.4. вказаного Договору. Крім того, позивач разом із поясненнями надав копію Реєстру Укрпошта, де напроти [PERSON] стоїть адреса: [ADDRESS] , в той час, як у [PERSON] все його життя є незмінним адреса реєстрації і проживання: [ADDRESS] , що ще раз доводить на неналежне виконання своїх обов`язків щодо повідомлення боржника за договором факторингу, що призвело до наслідків, вказаних вище. Посилаючись на викладене, представник відповідача вважає, що позивач в своїх поясненнях не спростував вказані у відзиві недоліки щодо передачі права вимоги до [PERSON] за трьома договорами факторингу, а також інші вказані у відзиві посилання щодо: відсутності підтвердження факторами законності їх діяльності; відсутності ознак факторингу; судової практики у відношенні факторів. Також представник відповідача зазначив щодо несправедливості умов позики і нарахування відсотків і інших платежів: [PERSON] взяв 20 700,00 грн., заплатив 12 019,72 грн., далі залишився без роботи через спалах епідемії Ковіду, втратив рідних з різницею в один місяць, не зміг погашати позику і йому на 8 680,28 грн. кожний день нараховували 1087,70 грн., а потім ще й після закінчення договору позики, підвищували процентні ставки, нараховували приховані пеню і штрафи, поки сума не досягла 55 225,30 грн. З урахуванням наведеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просить розглядати справу в його відсутність. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступник підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 28.11.2021 року між "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА" та [PERSON] було укладено договір № 505603033, відповідно до п. 1.1. якого товариство зобов`язалося надати позичальнику кредит на суму 20 700 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит до 28.12.2021 року та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 1,14 % від суми кредиту за кожень день користування ним на період строку, визначеного у п.1.7 договору - до 28.12.2021 року (п.п.1.1, 1.3, 1.7, 1.9.1 договору). Факт отримання коштів за вказаним договором відповідачем визнано та підтверджено. Відтак, вищенаведеними обставинами справи підтверджується факт укладення між сторонами кредитного договору від 28.11.2021 року. В той же час, будь-яких доказів того, що відповідач у повному обсязі повернув кредит та нараховані відсотки у строк, передбачений договором, матеріали справи не містять. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА", яке є первісним кредитором, відповідач має заборгованість за кредитом в розмірі 20 699,40 грн., за відсотками в розмірі 34 525,00 грн. Вказану суму заборгованості просить стягнути і позивач. Також, з даного розрахунку вбачається, що відповідачем частково здійснювались оплати за вказаним кредитним договором. 28.11.2018 року між ТОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА" та ТОВ"Таліон Плюс" було укладено Договір факторингу № 28/1118-01. Відповідно до пункту 8.2 договору, строк дії цього Договору закінчується 28.11.2019 року. 28.11.2019 року між ТОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА" та ТОВ "Таліон Плюс" було укладено Додаткову угоду №19 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року, відповідно до якої строк дії договору продовжено до 31.12.2020 року, інші умови залишено без змін. 31.12.2020 року між ТОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА" та ТОВ "Таліон Плюс" було укладено додаткову угоду № 26 від 31.12.2020 року до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року, відповідно до якої Договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року було викладено у новій редакції. Відповідно до пункту 8.2 Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 (в редакції від 31.12.2020 року), строк дії цього Договору закінчується 31 грудня 2021 року. 31.12.2021 року було укладено Додаткову угоду №27 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 (в редакції від 31.12.2020 року), відповідно до якої строк дії договору продовжується до 31.12.2022 року, інші умови залишено без змін. Пунктом 2.1. Розділу 2 (ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ) Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року (в редакції від 31.12.2020), визначено, що згідно умов Договору Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги № 175 від 05.05.2022 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором № 505603033 від 28.11.2021 року. 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до 8.2 якого строк дії цього Договору закінчується 04 серпня 2021 року. 03.08.2021 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено додаткову угоду № 2 до Договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020 року, відповідно до п. 1 якої Сторони домовились продовжити строк дії Договору до 31.12.2022 року включно. 30.12.2022 р. між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено додаткову угоду № 3 до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року, відповідно до п. 1 якої Сторони домовились продовжити строк дії Договору до 30.12.2024 включно. Відповідно до п.2.1. Розділу 2 (ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ) Договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року, Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30.05.2023 до Договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020 від ТОВ "Таліон Плюс" до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до [PERSON] на загальну суму 55 225,30 грн. 04.08.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» було укладено Договір факторингу №04/08/23-01 відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» було відступлено право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором. За цим договором Фактор зобов`язуються передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання, плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Відповідно до п.1.2. перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання Сторонами Акта прийому-передачі Реєстру Боржників (згідно з Додатком), після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Заборгованостей та набуває відповідні Права Вимоги. Згідно з Реєстром боржників від 04.08.2023 до Договору факторингу №04/08/23-01 від 04.08.2023 року та актом прийому-передачі вказаного Реєстру, позивачу було передано право грошової вимоги до відповідача в сумі 55 225,30 грн., з яких: 20 699,40 грн. заборгованість по тілу кредиту; 34 525,90 грн. заборгованість по відсоткам нарахованим на дату такого відступлення за Кредитним договором № 505603033 від 28.11.2021 року. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України). Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб) а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). У відповідності до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу має бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, зокрема те, що відповідачем не доведено факту належного виконання ним умов кредитного договору, суд вважає, що у позивача наявні правові підстави для звернення до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Судом відхиляються заперечення представника відповідача проти позову в частині обставин укладення договору, не ознайомлення його з умовами кредитування та ризиками, внаслідок чого він не мав можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити недоліки та оцінити всі можливі ризики та збитки, виходячи з вищенаведених правових норм. Так, судом встановлено, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Електронний кредитний договір [PERSON] підписав шляхом використання електронного підпису одноразовим ідетифікатором [NUMBER], який надіслано позивачу 28.11.2021 о 16:06:44 на номер мобільного телефону - [NUMBER] , вказаний ним в заявці на отримання грошових коштів. Відповідач на веб-сайті позивача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого позивач надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді СМС-повідомлення, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору. Відповідач був повністю ознайомлений з умовами кредитного договору до його підписання, інформаційно-телекомунікаційна система побудована таким чином, що без попереднього ознайомлення з умовами кредитного договору клієнт не може перейти до наступного етапу. З урахуванням вказаного, встановивши, що без здійснення вказаних дій [PERSON] кредитний договір не міг бути укладений сторонами, суд дійшов висновку, що цей правочин відповідно до Закону за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Вищезазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, провадження № 61-20799св19, від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, провадження № 61-2903св21, від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20, провадження № 61-18967св20, від 18 червня 2021 року у справі № 234/8079/20, провадження № 61-2904св21. Кредитний договір містить персональні дані відповідача, зокрема його паспортні дані, номер картки платника податків, номер мобільного телефону, а також номер банківського рахунку, на який було перераховано кошти. Ураховуючи викладені обставини, суд вважає, що кредитний договір укладено в електронному вигляді з використанням електронного підпису, що відповідає вимогам ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні договору сторони досягли згоди щодо усіх його істотних умов та у сторін, відповідно до приписів ст.11 ЦК України виникли права та обов`язки, які випливають із кредитного договору. Судом також відхиляються заперечення представника відповідача щодо нікчемності та незаконності відступлення права вимоги від первісного кредитора ТОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА" до інших факторів, в тому числі і позивача, оскільки наявність у позивача документів кредитної справи відповідача, копії яких додані ним до позовної заяви, свідчить про фактичне переуступлення права вимоги до позивача. Так, як вбачається, на підтвердження набуття в нього права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором позивачем було надано до суду належні, достатні та допустимі докази, а саме: копії вищенаведених договорів факторингу, додаткових угод та витягів з реєстру прав вимоги. Суд зауважує, що заперечуючи проти позовних вимог з підстав нікчемності та незаконності вказаних договорів, відповідач із зустрічними вимогами до суду не звертався. Таким чином, оскільки предметом судового розгляду є спір про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, а договори факторингу відповідачем у передбаченому законом порядку не оспорювалися, в даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину вищезазначених договорів у цій справі (ст. 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості виконання договору (ст. 629 ЦК України). Не приймаються до уваги і заперечення представника відповідача проти позову з підстав неповідомлення відповідача, як боржника, про укладення договорів факторингу та відступлення права вимоги, оскільки з правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 року у справі №6-979цс15 слідує, що за змістом вказаних вище положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Посилання представника відповідача на несправедливість умов позики і нарахування відсотків та інших платежів з урахуванням ЗУ «Про захист прав споживачів» судом також не приймаються до уваги як необґрунтовані належним чином. Крім того, посилання в цій частині на втрату відповідачем роботи, інші життєві обставини, жодним чином не свідчать про несправедливість умов кредитного договору. Судом враховуються пояснення представника відповідача щодо здійснення відповідачем часткової сплати за кредитним договором і даний факт відображений у розрахунках заборгованості, з яких вбачається, що сплачені відповідачем кошти були зараховані в рахунок погашення відсотків. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 20 699,40 грн. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. При цьому, ч. 2 ст. 625 ЦК України конкретизовано визначений статтями 536 та 693 цього Кодексу обов`язок покупця сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами з визначенням додаткового зобов`язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, з огляду на таке обмеження законодавця щодо розміру трьох процентів річних, можна дійти висновку, що ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом, передбаченим договором, та обмеження свободи сторін в укладенні договору на предмет визначення іншої методики нарахування процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами згідно із статтями 536, 625, 693 ЦК України. У свою чергу, згідно з визначенням поняття неустойки, яке передбачено ст. 549 ЦК України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення, є пеня. Таким чином, оскільки проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами п.1.9 кредитного договору нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих останнім процентів за користування кредитними коштами поза межами строку дії кредитними коштами. За вказаних обставин, розмір процентів в межах строку дії договору (30 днів) має становити 7079,40 грн. В той же час, з наданого первісним кредитором ТОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА" розрахунку із зазначенням помісячного нарахування та проведених оплат вбачається, що 28.12.2021 року відповідачем було здійснено оплату в розмірі 7079,40 грн., тобто проценти за кредитним договором сплачено в повному обсязі. З урахуванням наведеного, в частині позовних вимог про стягнення з відповідача процентів належить відмовити. Суд зауважує, що відповідач не позбавлений права вирішення в судовому порядку питання про повернення сплачених ним коштів в рахунок погашення процентів, як безпідставно отриманих. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем належним чином доведено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за основним боргом по кредиту в розмірі 20 699,40 грн., в зв`язку із чим дані вимоги підлягають задоволенню, в той час як відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом. Інші доводи сторони відповідача на висновки суду не впливають і підстав для відмови в задоволенні позову в повному обсязі не дають. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 804,81 грн. Також, стороною позивача заявлено про стягнення судових витрат за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 5000,00 грн. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається, серед іншого, розподіл судових витрат. Докази, що підтверджують розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, суд залишає таку заяву без розгляду (ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З матеріалів справи вбачається, що 13.09.2023 року між АБ «Бачинський та партнери» та ТОВ «ФК «ЕЙС» було укладено договір № 13/09/2023 про надання правничої допомоги, додатком № 1 якого є Протоком погодження видів правничої допомоги та договірної ціни. Відповідно до додаткової угоди № 1 до вказаного договору, бюро прийняло доручення клієнта та взяло на себе зобов`язання надати клієнту правничу допомогу по захисту його прав та інтересів з питань, що відносяться до юрисдикції господарських судів, судів загальної юрисдикції, адміністративних судів по справам про стягнення заборгованості за кредитними договорами, в тому числі і [PERSON] . З акту прийому-передачі наданих послуг, складеного 13.09.2023 року, позивачу було надано наступні послуги: надання усної консультації стосовно складання позовної заяви до [PERSON] про стягнення заборгованості, узгодження правової позиції, кількість годин - 1, вартість послуг - 1000,00 грн.; складання позовної заяви до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 505603033 від 28.11.2021 року, кількість годин - 2, вартість - 4000,00 грн, загальна варість наданих послуг - 5000,00 грн. Згідно платіжної інструкції від 28.09.2023 року № 1816 позивачем сплачено АБ 5000,00 грн. відповідно до вищевказаного договору. Вирішуючи дану заяву по суті, суд враховує те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року № 159/5837/19. Також, частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд зауважує, що відповідачс не подавав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому суд звертає увагу, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Проте, стороною відповідача не зазначено обставин та доказів, які б дали підстави для зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таким чином, враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг та значення справи для сторін, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь позивача витрат на правову допомогу пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1874,09 грн. При цьому суд вбачає співмірність розміру судових витрат на правничу допомогу, заявлених стороною, із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial