Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

30.07.2021 [PERSON] через свого представника адвоката Погорілого А.М. (діє на підставі ордеру від 30.07.2021 - а.с. 12) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] (третя особа [PERSON] ) про визнання права особистої приватної власності (а.с. 2 3). Ухвалою судді від 02.08.2021 позовна заява залишена без руху і позивачеві надано строк для усунення виявлених судом недоліків (а.с. 15). 18.08.2021 представник позивача [PERSON] адвокат Погорілий А.М. надав до суду заяву про усунення недоліків, в якій просив відстрочити позивачеві сплату судового збору до прийняття судом рішення у даній цивільній справі (а.с. 16 18). Ухвалою судді від 20.08.2021 клопотання позивача задоволене. Відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Відкрити провадження у цивільній справі та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження (а.с. 19). Ухвалою суду від 31.04.2022 за клопотанням відповідачки витребувано докази, витребувано у Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації»: 1) належним чином завірені копії документів з матеріалів інвентаризаційної справи, у тому числі технічного паспорту, щодо технічного стану квартири за адресою: [ADDRESS] , на момент оформлення договору купівлі-продажу 24.04.2008р.; 2) належним чином завірені копії документів з матеріалів інвентаризаційної справи, у тому числі технічного паспорту, дозволів, щодо технічного стану квартири за адресою: [ADDRESS] , після здійснення ремонту та переобладнань спірної квартири, в період після оформлення договору купівлі-продажу 24.04.2008р. - приблизно в період травень 2008 року - травень 2011 року (а.с. 90 91). Витребувані докази надійшли на адресу суду 20.06.2023 (а.с. 120). Ухвалою суду від 31.08.2022 за клопотання обох сторін провадження у справі зупинене на час проведення медіації на дев`яносто днів з дня винесення ухвали суду про зупинення провадження у справі (а.с. 104). Ухвалою суду від 29.11.2022 провадження по справі поновлене (а.с 105). Підготовче засідання у справі закрите 12.07.2023 та справа призначена до судового розгляду (а.с. 141). В обґрунтування позову позивач посилався на те, що з 27.02.2002 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2020 у справі № 201/14299/19, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.04.2021, шлюб розірвано. \~ \~ \~ \~ Під час перебування сторін у шлюбі позивачем придбано квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2008, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Гузєєвою І.В. за реєстровим № 271. Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу продаж кварти за домовленістю сторін вчинено за 1200000,00 гривень, які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору. При цьому, 24.04.2008 між [PERSON] і його батьком [PERSON] укладено договір дарування грошей, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Гузєєвою І.В. Квартира хоч і придбана у шлюбі, але за власні кошти, отримані у дар від батька, отже є особистою власністю позивача. На підставі викладеного, просив визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] \~позовні вимоги\~не визнала. 19.10.2021 представник відповідачки адвокат Фірсова С.В. (діє на підставі ордеру від 15.10.2019 а.с. 23) надала відзив на позовну заяву (а.с. 27 29), у якому зазначила, що спірна квартира придбана в період шлюбу та є спільним майном подружжя в силу вимог ст. 60 СК України. Вказаний факт є преюдиціальним у розумінні ч. 5 ст. 182 ЦПК України, не підлягає доказуванню, оскільки встановлений рішенням Жовтневого районного суду від 14.04.2021 у справі № 201/12879/19, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.09.2021. Не погодилася із доводами позивача про те, що квартира придбана за кошти батька [PERSON] , з тих підстав, що ціна квартири у договорі купівлі-продажу і сума подарованих коштів співпадає. Фактично вартість квартири на той час була приблизно 240000,00 доларів СІНА, з яких 40000,00 доларів США сторони зайняли у знайомого, кошти повністю були витрачені на придбання квартири. Упродовж року сторони повертали борг спільними коштами. Шоста частина квартири придбана за спільні кошти подружжя. Крім того, після придбання квартири, з квітня 2008 року, приблизно по серпень 2011 року у квартирі проведено капітальний ремонт за спільні кошти подружжя, здійснено перепланування квартири, ще один санвузол, замінено поли, вікна, електрика, зроблено індивідуальне опалення. На ремонт витрачені значні кошти (сума буде уточнена). Квартира стала іншим об`єктом, аніж була придбана. Все відображено у технічному паспорті. Тому квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Окрім того, вважала, позивачем пропущений трирічний строк звернення до суду із даним позовом, що є підставою для відмови у позові, просила застосувати позовну давність. Позивач знав, що на придбання квартири витрачено у тому числі спільні кошти подружжя та здійснені значні поліпшення квартири, що істотно збільшили її вартість. Тому йому було відомо, що квартира є спільною сумісною власністю, незалежно від наявності договору дарування коштів. Окрім того, за законом спільна сумісна власність подружжя презюмується. На підставі викладеного, просила відмовити у задоволенні позову. Від третьої\~особи [PERSON] \~14.03.2024\~були надані\~пояснення (а.с.\~157\~ 158)\~про те,\~що дійсно,\~він подарував\~синові [PERSON] \~грошові кошти\~на придбання\~квартири,\~про що\~вони 24.04.2008\~уклали нотаріально\~посвідчений правочин,\~що відповідає\~вимогам ч.\~5\~ст.\~719\~ЦК України,\~Декрету Кабінету\~Міністрів України\~«Про систему\~валютного регулювання\~і валютного\~контролю»,\~Закону України\~«Про валюту\~і валютні\~операції»,\~який набув\~чинності 07.07.2018. [PERSON] завжди вважав, що квартира є особистою власністю сина, він має право на розпорядження нею самостійно. Просив задовольнити позовні вимоги. Позивач і його представник - адвокат Погорійлий А.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідачки - адвокат Фірсова С.В. у судовому засіданні поти позовних вимог заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду неодноразово судом повідомлявся належним чим. У поясненнях він зазначав, що прибути у дане судове засідання я не може, оскільки я є інвалідом І групи, людиною похилого віку. За згодою учасників справи розгляд справи продовжений без фіксації технічними засобами. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що сторони з 27.02.2002 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6). Перевірено за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2020 у справі № 201/14299/19, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.04.2021, шлюб розірвано. \~ \~ \~ \~ Під час перебування сторін у шлюбі [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2008, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Гузєєвою І.В. за реєстровим № 271 (а.с. 8). Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу продаж кварти за домовленістю сторін вчинено за 1200000,00 гривень, які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору, що на момент укладення договору за середнім курсом продажу долара США приватним особам комерційними банками міста Дніпропетровська є еквівалентом суми 240000,00 доларів США. У п. 1.8. договору покупець [PERSON] повідомив, що одружений. Справжність підпису засвідчено на заяві про згоду на укладання договору купівлі-продажу вище зазначеної квартири від імені дружини, [PERSON] , посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гузєєвою І.В., 24.04.2008. У розділі 5. «Інші умови» сторони засвідчили, що нотаріусом роз`яснено зміст ст.ст. 57-74, 97 Сімейного кодексу України про спільність та роздільність майна подружжя і осіб, які проживають однією сім`єю, про визначення у шлюбному договорі правового режиму майна. 24.04.2008 між [PERSON] і його батьком [PERSON] укладено договір дарування грошей в сумі 12000000,00 гривень, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Гузєєвою І.В., зареєстрований у реєстрі за № 275 (а.с. 7). Як видно із наданих суду КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» документів, у липні 2008 року квартира була переобладнана, у грудні 2008 року введена в експлуатацію після переобладнання (а.с. 129 130 ). У заяві свідка [PERSON] на питання відповідачки про те, чи брали сторони грошові кошти в борг у сумі 40000 доларів США (чи іншу суму, яку саме) у знайомого у 2008 році для придбання квартири, повідомив, що питання поставлено некоректно, а саме, не зазначено конкретну особу, у якої начебто брались кошти, квартира придбана за подаровані батьком грошові кошти. [PERSON] брав грошові кошти в борг у своїх друзів, однак на придбання побутової техніки, інших супутніх об`єктів для проживання, грошові кошти [PERSON] повертав особисто. На питання про те, чи віддавали суму боргу 40000 доларів США (чи іншу суму, яку саме) знайомому [PERSON] , [PERSON] з сумісного бюджету їх сім`ї, протягом якого часу (рік, місяці) був повернутий борг в сумі 40000 доларів США (чи іншій сумі, якій саме) знайомому [PERSON] , [PERSON] з сумісного бюджету їх сім`ї, надав аналогічні відповіді. На питання про те, чи здійснювався капітальний ремонт у квартирі протягом 2008-2011 років, відповів - так. На питання про те, які саме роботи були виконані під час ремонту протягом 2008-2011 років, відповів, що здійснене невелике перепланування площі квартири, а саме, якісь отвори були закладені, зроблені нові отвори, виконані роботи по ремонту квартири з метою належного проживання. Перепланування відображене у технічних паспортах. На питання про те, чи здійснювалось узаконення переобладнань після (під час) здійснення ремонту, відповів так. На питання про те, за які кошти здійснювався ремонт протягом 2008-2011 років, відповів, що ремонт і усі роботи по переплануванню квартири виконувались за кошти його батька та силами його друзів, іншими організаціями (а.с.65). Судом\~встановлено,\~що у\~листопаді 2019\~року [PERSON] \~зверталася \~до Жовтневого\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська \~з позовом\~до [PERSON] \~ про\~визнання права\~користування житловим\~приміщенням.\~В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначила,\~що перебуває\~у зареєстрованому\~шлюбі із\~відповідачем з\~27\~липня 2002\~року.\~Від шлюбу\~народилось двоє\~дітей-дочка\~ [PERSON] ,\~2003\~року народження\~та син\~ [PERSON] ,\~2006\~року народження.\~В період\~шлюбу,\~24\~квітня 2008\~року придбано\~квартиру [ADDRESS] .\~Право власності\~за договором\~купівлі-продажу\~було зареєстровано\~за [PERSON] .\~З моменту\~придбання вказаної\~квартири позивач,\~відповідач та\~їх діти\~мешкали у\~вказаній квартирі. З часом у позивача та відповідача погіршилися стосунки та у серпні 2019 року разом з дітьми виїхала до орендованого житла, оскільки свого житла не має, а зареєстрована у квартирі батьків відповідача, в яких в силу конфлікту з їх сином проживати не могла. Зазначила, що відповідачем були змінені замки в спірній квартирі, та вона не має можливості туди повернутися, однак вважає, що має право на користування, вселення, отримання ключів та житлового сервітуту від власника даної квартири, оскільки є членом його сім`ї, саме про що зазначила у прохальній частині позову. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2021 у справі № 201/12879/19 позов про визнання права користування житловим приміщенням задоволено частково. Визнано за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] . Вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та зобов`язно [PERSON] надати ключі від квартири [ADDRESS] [PERSON] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.09.2021 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2021 залишене без змін (а.с. 30 -36). Як видно зі мотивів рішення суду апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із презумпції права спільної сумісної власності, оскільки спірна квартира була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Колегія суддів критично поставилася до доводів сторони відповідача [PERSON] про те, що спірна квартира була придбана за гроші батька відповідача, які він подарував відповідачеві, оскільки на даний час питання належності квартири будь-кому із подружжя на праві приватної власності судом не вирішується. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Доказів того, що спірне майно є приватною власністю виключно одного з подружжя суду не було надано. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24.5.2017 у справі № 6-843цс17. Отже, у даному випадку тягар доказування несе позивач [PERSON] . Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Звертаючись до суду з вимогами про визнання особистою приватною власністю квартири, позивач [PERSON] зазначав, що придбав її за рахунок коштів, подарованих батьком у день укладення договору купівлі-продажу, на підтвердження чого надав договір дарування, укладений того ж дня. У судовому засіданні [PERSON] пояснив, що фактично й квартира куплена була батьком, оскільки відповідачка не хотіла її придбавати. Однак, як він пояснив, що до суду ніхто не звертався із вимогами про переведення прав покупця на батька. [PERSON] також не оскаржував зазначений правочин. У самому нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу квартири від 24.04.2008, укладеному між [PERSON] і [PERSON] , відсутнє посилання на договір дарування. Як було встановлено зі змісту договору, у п. 1.8. договору покупець [PERSON] повідомив, що одружений. Справжність підпису засвідчено на заяві про згоду на укладання договору купівлі-продажу вище зазначеної квартири від імені дружини, [PERSON] , посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гузєєвою І.В., 24.04.2008. А у розділі 5 «Інші умови» сторони засвідчили, що нотаріусом роз`яснено зміст ст.ст. 57 - 74, 97 Сімейного кодексу України про спільність та роздільність майна подружжя і осіб, які проживають однією сім`єю, про визначення у шлюбному договорі правового режиму майна. Окрім того, як видно із нумерації реєстрації у реєстрі правочинів, порядковий реєстровий номер договору купівлі-продажу № 271 та номер бланку RKK № 702516, передує реєстровому номеру договору дарування грошей № 275 та номеру бланку RKK № 702518. Відповідно до п. 5. розділу І Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказ Міністерства юстиції України від 3.03.2004 № 20/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03.03.2004 р. за № 283/8882, у редакції, чинній на момент учинення правочинів, (далі Інструкція № 20/5), нотаріальні дії вчиняються нотаріусами України з використанням спеціальних бланків нотаріальних документів (далі - спеціальні бланки). Для виготовлення документів реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України використовуються захисні знаки нотаріальних документів (далі - захисні знаки) та спеціальні бланки документів інформаційної системи Міністерства юстиції України. Перелік документів з реєстрів, для виготовлення яких використовуються захисні знаки та спеціальні бланки документів інформаційної системи Міністерства юстиції України, установлюється Міністерством юстиції України. Зразок та опис спеціальних бланків, захисних знаків та спеціальних бланків документів інформаційної системи Міністерства юстиції України, а також порядок їх постачання, зберігання, обліку та звітності витрачання встановлюються Міністерством юстиції України. На спеціальних бланках виконуються всі примірники документів, за винятком примірника, який залишається у справах нотаріуса або державного нотаріального архіву. На цьому примірнику нотаріус указує серію та номери використаних на нотаріальну дію спеціальних бланків. Серія та номер використаного бланка зазначаються також у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій у графі "Зміст нотаріальної дії". Згідно із п. 22-1 розділу ІІІ Інструкції № 20/5 нотаріус перевіряє справжність кожного аркуша документа, який викладений на спеціальних бланках нотаріальних документів та подається для вчинення нотаріальних дій, за допомогою Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів у порядку, передбаченому Положенням про порядок постачання, зберігання, обліку та звітності витрачання спеціальних бланків нотаріальних документів. На примірнику документа або його копії, що залишається у справах державної нотаріальної контори чи в приватного нотаріуса, робиться відмітка про перевірку справжності спеціального бланка нотаріального документа за даними Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів з обов`язковим зазначенням часу, дати та ідентифікаційного номера перевірки. Відповідно до п. 25. розділу ІІІ Інструкції № 20/5 усі нотаріальні дії, учинені нотаріусами, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах. Нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту реєстрації її у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Реєстри для реєстрації нотаріальних дій мають бути прошнуровані, аркуші їх пронумеровані. Кількість аркушів у реєстрі засвідчується підписом начальника Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, начальниками головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі або уповноваженої ними посадової особи. Підпис начальника головного управління юстиції або уповноваженої ним посадової особи скріплюється печаткою відповідного головного управління юстиції. З урахуванням наведених положень Інструкції № 20/5 про нумерацію нотаріальних дій за порядковими номерами, слідує висновок, що договір купівлі-продажу був нотаріально посвідчений раніше, аніж договір дарування грошей. Відтак, договір дарування грошей не передував купівлі продажу, а тому суд критично оцінює доводи позивача про те, що подаровані грошові кошти призначалися саме на придбання квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Стаття 204 ЦК України констатує презумпцію правомірності правочину Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як встановлено під час розгляду справи № 201/12879/19 від моменту придбання спірної квартири позивач, відповідач та їх діти мешкали у вказаній квартирі. З часом у позивача та відповідача погіршилися стосунки та у серпні 2019 року разом з дітьми виїхала до орендованого житла. Означені обставини не спростовані. У судовому засіданні позивач пояснив, що дійсно сім`я після придбання квартири у ній мешкала, хоча відповідачка була зареєстрована за іншою адресою. З цього слідує, що спірна квартира придбавалася в інтересах сім`ї для спільного проживання. Хоча доводи представника відповідачки стосовно того, що сторони робили ремонт у квартирі не були підтверджені належними доказами, позивач цього під час розгляду справи не заперечував. Стосовно доводів представника відповідачки про те, що вартість квартири збільшилися внаслідок поліпшень, слід зазначити таке. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об`єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкту. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Виходячи з положень ст. 62 СК України доведенню підлягає той факт, що спірне майно істотно збільшилося у своїй вартості саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або власне його особистих затрат. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» визначено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Проте, у даній справі предметом спору є визнання права особистої власності, яке має доводити позивач [PERSON] . Відповідачка не зверталася до суду із зустрічними вимогами про поділ спільного майна подружжя внаслідок істотного збільшення його цінності. Тому доводи відповідачки не стосуються предмету спору. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що єдина підстава, що у день укладення договору купівлі-продажу квартири був кладений договір дарування грошових коштів, розмір яких співпадає із ціною квартири, не є достатнім доказом того, що майно є особистою власністю одного із подружжя. Позивач не\~спростував презумпцію\~спільної сумісної\~власності подружжя\~на спірне\~майно,тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Щодо позовної давності. Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі (у випадку, якщо зазначене питання вирішується згідно з приписами ЦК України), суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (постанова Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 911/1352/16). Оскільки суд\~дійшов висновку\~про відмову у задоволенні позову по суті, оскільки право позивача не порушене, строки позовної давності у такому випадку не застосовуються. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України та обов`язково здійснюється судом за результатами розгляду справи. Позивач при звернені до суду сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн. (а.с. 1). Ухвалою судді від 20.08.2021 позивачеві відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі (а.с. 19). Ціна позову складає 1200000,00 грн., отже ставка судового збору станом на 2021 рік становитиме 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить та не більше 5 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб (не менше 908,00 грн. та не більше 11350,00 грн.) У зв`язку з тим, що у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, то з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10442,00\~грн. (11350,00 908,00). На підставі викладеного,

Outcome: approved