Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому проситьвизнати право власності за набувальною давністю на 44/100 частки домоволодіння, що розташоване у [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, щоїй, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 56/100 домоволодіння, що розташоване у [ADDRESS] . Співвласником іншої 44/100 частки вказаного домоволодіння є відповідач [PERSON] . Право власності на земельну ділянку, яка розташована у [ADDRESS] не оформлено, однак 16.05.1956 року було добровільно поділено між співвласниками [PERSON] та колишнім власником, її покійним чоловіком [PERSON] . Понад 30 років відповідач [PERSON] жодної участі в утриманні, збереженні спільного майна домоволодіння, що розташоване у [ADDRESS] та прибудинкової території не бере. Зі слів сусідів, відповідач [PERSON] 30 років тому виїхала до США і ніколи не поверталася, протягом понад 10 років з травня 2012 року до житлового будинку не приїздила. Позивач з травня 2012 року, після успадкування частки будинку після смерті чоловіка, увесь період часу по дату подання даного позову до суду відкрито, безперервно володіє та користується 44/100 часткою домоволодіння, що розташоване у [ADDRESS] та належить відповідачу. З урахуванням незадовільного стану 44/100 частки вказаного домоволодіння, нею вказана частка з травня 2012 року безперешкодно використовується як побутово-складське приміщення. З метою збереження цілісності, неушкодженості, ринкової вартості належної їй частки домоволодіння, вона змушена сестиматично здійснювати ремонтні роботи усього будинку, доглядати та утримувати земельну ділянку. З огляду на те, що понад 30 років у належній відповідачу частці домоволодіння не здійснювалися ремонтні роботи, фактично передаварійний стан негативно впливає на технічний стан належної їй 56/100 частки домоволодіння. Ухвалою суду від 25.09.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Ухвалою суду від 06.11.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка та представник позивача позов підтримали в повному обсязі, просили позов задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судових засідань, про причини неявки відповідач суд не повідомив, відзив не подав і позивач не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином суд проводить розгляд справи на підставіст.280 ЦПК Українив заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою позивача. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що є сусідами, межують з домоволодіння, що розташоване у [ADDRESS] . Сусідка [PERSON] виїхала з України років 30 тому, будинком ніхто не користується, спочатку за ним дивилися знайомі [PERSON] . Позивачка [PERSON] доглядає за територією навколо будинку, упорядковує її. Коли [PERSON] міняли дах, змушені були поміняти похилу сторону даху [PERSON] . Приміщення [PERSON] закрите, двері та вікна є, однак в поганому стані, за будинком ніхто не доглядає. Заслухавши пояснення позивачки, її представника, свідків, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. З інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що домоволодіння, що розташоване у [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності 56/100 частки належить [PERSON] , 44/100 частки належить [PERSON] . Норми закону, які підлягають до урахування та застосування при постановленні рішення. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом наведеної норми права, позивач має довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у нього відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння. Ознака добросовісності присутня у тому випадку, коли володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018 р. у справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.2018 р. у справі № 683/2047/16-ц. Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК України, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦК України презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 ст. 388 ЦК України), тоді як ст. 344 ЦК України вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц. Зазначене тлумачення норм права щодо інституту набувальної давності є усталеним у судовій практиці. У постанові від 19.09.2018 р. у справі № 296/6949/17 Верховний Суд звернув увагу, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). За правилами частини першої статті 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Положеннями частини другої вказаної статті передбачено, що безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Так, відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року (справа №910/17274/17) зазначається, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна. За набувальною власністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові ВС Касаційного цивільного суду від 28.04.2020 р. у справі № 552/1354/18. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Суд приходить до висновку, що вимоги позивачки не можуть бути задоволені. Під час розгляду справи позивач не надав доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що позивач володіє та користується 44/100 часткою домоволодіння і не знав, хто є власником. Звертаючись до суду позивач вказала на те, що вона з травня 2012 року, після успадкування частки будинку після смерті чоловіка, увесь період часу по дату подання даного позову до суду відкрито, безперервно володіє та користується 44/100 часткою домоволодіння, що розташоване у [ADDRESS] та належить відповідачу [PERSON] . З урахуванням незадовільного стану 44/100 частки вказаного домоволодіння, нею вказана частка з травня 2012 року безперешкодно використовується як побутово-складське приміщення. З метою збереження цілісності, неушкодженості, ринкової вартості належної їй частки домоволодіння, вона змушена сестиматично здійснювати ремонтні роботи усього будинку, доглядати та утримувати земельну ділянку. З огляду на те, що понад 30 років у належній відповідачу частці домоволодіння не здійснювалися ремонтні роботи, фактично передаварійний стан негативно спливає на технічний стан належної їй 56/100 частки домоволодіння, а тому просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 44/100 частки домоволодіння, що розташоване у [ADDRESS] . Оцінюючи встановлені у справі обставини суд приходить до висновку, що подаючи позов до суду позивачу було відомо, що власником 44/100 частки домоволодіння, що розташоване у [ADDRESS] є [PERSON] . В судовому засіданні позивачка пояснила, що частина житлового будинку, яка належить відповідачці знаходиться у передаварійному стані, та підлягає знесенню та, що вона упорядковує прибудинкову територію. Крім того, із показів свідків допитаних у судовому засіданні вбачається, що частиною будинку, яка належить [PERSON] ніхто не користується на даний час, позивач [PERSON] упорядковує лише прибудинкову територію. Таким чином, перебування відповідача, власника спірного майна тривалий час за межами України, прибирання прибудинкової території, або ж технічний стан нерухомості, не є підставою для задоволення позовних вимог про визнання права власності на 44/100 частки домоволодіння, що розташоване у [ADDRESS] за набувальною давністю відповідно до правил, встановлених статтею 344 ЦК України, оскільки у даному випадку відсутня такі складові умови набуття права власності за набувальною давністю як добросовісне заволодіння чужим майном, так і безперервність володіння протягом десяти років. Враховуючи вищезазначені обставини суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Оскільки суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати понесені позивачем покладаються на нього та поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed