Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить витребувати на свою користь з незаконного чужого володіння відповідача квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , який був власником квартири [ADDRESS] . 06 квітня 2017 року позивач звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Нотаріусом було заведено спадкову справу та під час оформлення спадщини було отримано інформацію про те, що згідно з даними реєстрових книг квартира за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована на праві власності за батьком позивача. Натомість, пізніше позивач дізнався, що новим власником квартири є [PERSON] . Після з`ясування всіх обставин встановлено, що квартира, яка раніше належала батькові позивача, була зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В. за № 357. Крім того, позивачем було з`ясовано, що такий договір укладався від імені батька його представником [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, виданої 31.01.2017 та посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. за № 259. Рішенням Подільського районного суду від 26 вересня 2022 року по справі № 758/14653/17 задоволено позов позивача та визнано недійними: довіреність, видана 31 січня 2017 року від імені батька позивача - [PERSON] на ім`я [PERSON] та посвідчена приватним нотаріусом КМНО Семеновою Г.В. за № 259, та договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Сенюк М.В. 22 лютого 2017 року за № 357. Рішення суду набрало законної сили 03 листопада 2022 року. 07 квітня 2023 року позивач звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з метою реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Однак, 07 квітня 2023 року постановою державного нотаріуса Щербенко О.В. П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається з квартири [ADDRESS] . Підставою для такої відмови було те, що згідно даних Державного реєстру речових прав зазначена квартира згідно Договору купівлі - продажу, посвідченого Ковальчук С.П. , приватним нотаріусом КМНО 24 жовтня 2017 року за реєстровим № 11151 зареєстрована за відповідачем згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37730195 від 24.10.2017 14:38:15, приватний нотаріус Ковальчук Сергій Павлович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ. Таким чином, дізнавшись 07 квітня 2023 року про незаконне відчуження квартири, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх порушених прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 травня 2023 року, головуючим суддею у справі визначено Будзан Л.Д. 31 травня 2023 року ухвалою судді прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11 грудня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надали. Відповідач правом на подачу відзиву не скористався. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] в м. Київ та його батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відомостями з копії паспорта позивача серії [NUMBER] , виданого Деснянським РУ ГУ МВС України в м. Києві, та копії свідоцтва про його народження серії [NUMBER] , виданого Міжрайонного управління реєстрації новонароджених м. Києва. Відповідно до копії свідоцтва про смерть, виданого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві 07 березня 2017 року, датою смерті [PERSON] , [INFO] , зазначено « [INFO] ». За час життя, [PERSON] належала квартира [ADDRESS] , власником якої він був на підставі договору дарування, посвідченого Четвертою київською державною нотаріальною конторою 25.03.2010 за реєстровим №2-544, право власності на яку було зареєстровано в Комунальному підприємстві Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкті нерухомого майна 08.04.2010 за реєстровим № 2262 в реєстровій книзі №д.2011-7. 06 квітня 2017 року позивач звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори та на підставі його заяви нотаріусом було заведено спадкову справу до майна померлого [PERSON] № 434/2017 (номер у Спадковому реєстрі 60493289). 22 лютого 2017 року між [PERSON] як продавцем, від імені якого на підставі його довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., 31 січня 2017 року за реєстровим № 259, діє [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , як покупцем, з другої сторони, було укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 357. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року по справі № 758/14653/17 позов [PERSON] задоволено. Визнано недійсною довіреність, яка була видана 31 січня 2017 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. за № 259. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В. 22 лютого 2017 року за № 357. Вказане рішення суду набрало законної сили 03 листопада 2022 року. Отримавши вищевказане судове рішення, 07 квітня 2023 року позивач звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини з метою реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Однак, 07 квітня 2023 року постановою державного нотаріуса Щербенко О.В. П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається з квартири [ADDRESS] . Підставою для такої відмови було те, що згідно даних Державного реєстру речових прав зазначена квартира згідно Договору купівлі - продажу, посвідченого Ковальчук С.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 24 жовтня 2017 року за реєстровим № 11151, зареєстрована за [PERSON] згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37730195 від 24.10.2017 14:38:15, приватний нотаріус Ковальчук Сергій Павлович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ. Оцінюючи позовні вимоги щодо витребування майна з чужого незаконного володіння та надані стороною позивача докази суд зазначає наступне. За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу). Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України. Правовий аналіз положень статті 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до не власника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 522/1853/17 зроблено висновок, що «передбачений статтею 387 ЦК України віндикаційний позов - це вимога про витребування майна з чужого володіння, тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника про витребування і повернення майна, при якому позивач повинен доказати факт існування права власності. Незаконне володіння - це володіння без відповідної правової підстави; як незаконне розцінюється і таке володіння, коли особа, набуваючи річ, не знала і не могла знати, що набуває її не від власника (добросовісний набувач)». У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 752/4033/16-ц вказано, що «аналіз статті 387 ЦК свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Належним відповідачем у віндикаційному позові є володіючий невласник». Предметом доказування у цій справі є факти, які підтверджують правомірність вимог про витребування власником майна з чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують: суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно; незаконність вибуття цього майна з володіння позивача; відсутність у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння таким майном; наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідача. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази незаконності вибуття майна (квартири) з володіння позивача, відсутності у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння таким майном або наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідача. Так, як вбачається з копії спадкової справи №434/2017, постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В. від 07 квітня 2023 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] на спадкове майно, що складається з квартири [ADDRESS] , оскілька вказана квартира згідно даних Державного реєстру речових прав зареєстрована за іншою особою. Як вбачається з даних Державного реєстру речових прав спірна квартира згідно Договору купівлі - продажу, посвідченого Ковальчук С.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 24 жовтня 2017 року за реєстровим № 11151, зареєстрована за [PERSON] згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37730195 від 24.10.2017 14:38:15, приватний нотаріус Ковальчук С.П., Київський міський нотаріальний округ, тобто відповідач набув право власності на спірну квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу. Зміст поняття (принципу) «свободи договору» визначено у ст. 627 ЦК України, згідно з якою відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Доказів того, що на момент укладання відповідачем договору купівлі-продажу будь-які правові обмеження в контексті укладання договору, або обтяження на нерухомому майні, що стало предметом договору, не надано. При цьому, позивачем не долучено суду належних та допустимих доказів відсутності у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння оспорюваним майном (квартирою), адже договір купівлі - продажу ніким не оспорювався, не визнавася недійсним або нікчемним. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Шляхом повного, всебічного, неупередженого дослідження матеріалів справи, вивчення кожного доказу окремо та всіх доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду із даним позовом, стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed