Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

22 травня 2023 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа: Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком. В обґрунтування позову зазначив, що позивач перебував з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 2008 року. Від сумісного шлюбу [INFO] в подружжя народилась донька [PERSON] . Рішенням суду від 20 січня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Донька проживає з батьком, який повністю займається її утриманням та вихованням. Відповідач не приймає участі у вихованні доньки. Позивач просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з ним. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року підготовче провадження по справі закрито, призначено розгляд справи по суті. Від відповідача відзив на позов не надійшов. У судове засідання учасники справи не з`явилися. Від позивача [PERSON] та його представника [PERSON] надійшла заява, в якій просили судове засідання провести без їх участі, позовні вимоги підтримали. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Представник третьої особи: Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Судом вжито усіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи, однак, відповідач у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила та не скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд постановив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в матеріалах справи доказів, встановив такі обставини справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Ленінським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.15). Батьки перебували в шлюбі з 11 жовтня 2008 року. Шлюб між батьками розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 205/9465/19 від 20 січня 2020 року, яке набрало законної сили 25 лютого 2020 року (а.с.16-17). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком, бабусею та дідусем за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Відповідач позбавлена права користування будинком за вказаною адресою рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 205/692/23 від 21 лютого 2023 року, яке набрало законної сили 21 березня 2023 року (а.с.19-20). Згідно з актом обстеження умов проживання, складеним 15.09.2023 року працівниками Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , для проживання, навчання та відпочинку дитини є необхідні меблі та побутова техніка, є окрема кімната, спальне місце, куточок для навчання. Також у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили, що дитина постійно проживає з батьком та має з ним довірливі стосунки. У судовому засіданні неповнолітня [PERSON] пояснила, що не бажає проживати разом з матір`ю. З травня 2020 року проживає разом з батьком, бабусею та дідусем. З батьком почувається захищено, на відміну від матері. Бажає, щоб її місце проживання було визначено разом з батьком. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 4 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Дана позиція узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Таким чином, батько і мати мають рівнозначні права при визначенні місця проживання дитини. Пріоритет мають лише інтереси самої дитини. Отже, вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про дитину, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Окрім того, згідно із вимогами статті 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ст. 171 Сімейного Кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. У судовому засіданні [PERSON] зазначила, що бажає мешкати разом з батьком, з яким відчуває себе захищеною. Приймаючи до уваги викладене, виходячи, насамперед, з інтересів дитини, враховуючи бажання [PERSON] мешкати саме з батьком, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначення місця проживання неповнолітньої доньки сторін [PERSON] з батьком. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з [PERSON] підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати на користь [PERSON] , а саме судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. (а.с.6) На підставі викладеного,

Outcome: approved