Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-29 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви. Позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою та просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі при звільненні у розмірі 15000,00 грн. за період січень-березень 2023 року та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4892,72 грн., посилаючись на те, що з 19 лютого 2022 року до 31 березня 2023 року вона працювала на підставі трудового договору у ФОП [PERSON] прибиральником службових приміщень. Була звільнена за угодою сторін, однак у день звільнення відповідач не провів з нею розрахунку, не надав письмового повідомлення про суми, нараховані при звільненні, чим грубо порушив її права. Виходячи із індивідуальних відомостей застрахованої особи (форма ОК-7), інформації про отриману заробітну плату відповідно до виписок з відкритого на її ім`я особового рахунку, позивач здійснила розрахунок невиплаченої їй заробітної плати. Також вважає, що за відпрацьований період вона набула право на 28 днів відпустки, яку не використала, а тому здійснила розрахунок компенсації за невідбуту відпустку на суму 4892,72 грн. Процесуальні дії у справі. 08.12.2023 позовна заява отримана судом. 02.01.2024 судом отримано інформацію про зареєстроване місце проживання сторін. 03.01.2024 позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Будь-яких заяв, клопотань від сторін по справі не надходило. У зв`язку з неподання відзиву відповідачем, справу розглянуто на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] з 19.02.2022 року по 31.03.2023 року працювала у ФОП [PERSON] прибиральником службових приміщень. Згідно із записом у трудовій книжці звільнена наказом від 31.03.2023 №13-к за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України /а.с.14/. З індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-7, вбачається, що [PERSON] , код [NUMBER] , у лютому 2022 року нараховував позивачу заробітну плату у розмірі 2600,00 грн., березні 2022 року - 6200,00 грн., за квітень-травень 2022 року - по 6203,00 грн., за період з червня 2022 року по лютий 2023 року включно -у розмірі по 5000,00 грн. щомісяця, і у березні 2023 року - 5043,12 грн. Починаючи з січня 2023 року сплата страхових внесків не здійснювалась, а з квітня 2023 року - відсутні нарахування заробітку /а.с.16/. Із наданої Позивачем інформації про рух коштів в АТ «УкрсибБанк» видно, що на рахунок [PERSON] надходили кошти від [PERSON] з призначенням платежу «заробітна плата»: 18.04.2022 - 2093,00 грн., 18.05.2022 - 4991,00 грн., 24.06.2022 - 4993,41 грн., 13.07.2022 - 4993,41 грн., 08.09.2022 - 4025,00 грн., 26.09.2022 - 4025,01 грн., 26.10.2022 - 4025,00 грн., 21.11.2022 - 4025,00 грн., 05.01.2023 - 4025,00 грн., 06.03.2023 - 4025,00 грн., 21.04.2023 - 4025,00 грн. Всього на суму 71249,13 грн. Як вказує позивач, що це була заробітна плата за лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад та грудень 2022 року /а.с.17-18/. Отже, останній раз надходження коштів від [PERSON] на рахунок позивача відбувалося 21 квітня 2023 року, після цієї дати на її банківській рахунок кошти від відповідача не надходили. Тобто, докази виплати позивачу заробітної плати відповідачем за період з січня по березень 2023 року включно, відсутні. Також не надано доказів виплати компенсації за невикористану відпустку. Статус ФОП [PERSON] станом на 23.11.2023 року припинено /а.с.19/. Інших доказів щодо предмету спору сторонами суду не надано. Зміст спірних правовідносин. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють трудові відносини. Норми права, які застосовує суд, та мотиви їх застосування. Статтею ст.43 Конституції України кожному громадянину гарантовано право на працю; на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно положеннями ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Статтею 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. За змістом ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Якщо працівник не відпрацював повних 12 місяців з дати прийняття по дату початку відпустки то відпустка згідно частини 6 статті 10 Закону України «Про відпустки» може надаватися пропорційно кількості відпрацьованих днів. Нормою ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено наступне. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем доведено, що вона працювала у відповідача, який не провів з нею повного розрахунку при звільненні. У разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її права і обов`язки зі сплати заборгованості із заробітної плати, не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою. Отже, відповідно до чинного законодавства відповідач несе відповідальність за невиплату заробітної плати працівникам, в тому числі - позивачу. Довідку про нараховану, але не виплачену позивачу заробітну плату, відповідач не надав ані позивачу, ані суду після відкриття провадження у справі, а тому суд керується доказами і розрахунками, які були надані позивачем. Оскільки наданими позивачем доказами доведено, що протягом січня-березня 2023 року їй нараховувалась заробітна плата у розмірі 15043,12 грн., яка не була виплачена, суд вважає, що заборгованість по невиплаченій заробітній платі становить 15043,12 грн. Розглядаючи спір в частині невиплаченої позивачу компенсації за невикористану відпустку, суд приходить до такого висновку. Відповідно до п.7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Суд вважає,що позивач невірно розрахувала кількість днів невикористаної відпустки, оскільки пропрацювала у відповідача 13 місяців і 10 днів, і тому тривалість невикористаної відпусти становить за цей період 27 днів. Також Позивачем невірно визначено кількість календарних днів у відпрацьованому періоді (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством, яких у цей період було 9) і показник середньоденної заробітної плати. Сума нарахованого позивачу заробітку за весь відпрацьований період становить 71249,13 грн., кількість календарних днів в цьому періоді за винятком святкових - 397 днів (406 днів - 9 днів святкових), відповідно - середньоденна заробітна плата становила 179,46 грн. Тому, суд вважає, що за 27 днів невикористаної відпустки перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 4845,42 грн., яка розрахована наступним чином: 71249,13 грн. : 397 днів = 179,46 грн./день х 27 днів. Оскільки загальна сума, яка не була виплачена позивачу, становить 19888,54 грн. і вона не виходить за межі заявлених позивачем вимог, суд вважає, що саме ця сума підлягає до стягнення. У зв`язку з чим позовні вимоги задовольняються частково. Також суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 67 Конституції України передбачений обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК). Згідно із пп.164.2.1 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого на підставі закону виступає роботодавець, який як податковий агент має виконати функції щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати. Тому суд, задовольняючи вимоги про стягнення зазначених сум на користь позивача, визначає такі суми без утримання податку й інших обов`язкових платежів. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави, оскільки позивач від його сплати звільнений. Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial