Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

У жовтні 2023 року ПрАТ «СК «Уніка» звернулось до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті ДТП, в порядку суброгації. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що між ПрАТ «СК «Уніка» та ТОВ «Порше Лізинг Україна» укладено договір добровільного комплексного страхування на транспорті № 245001/4098/0003612 від 12.02.2020 року, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом «Volkswagen Polo Sedan» д/н [NUMBER] та прикріпленим до нього зовні та всередині додатковим обладнанням. Строк дії Договору встановлено з 13.02.2020 року по 12.02.2025 року. 06.10.2020 року приблизно о 21:10 год. на Великій Кільцевій дорозі навпроти вул. Зодчих, 66, в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Volkswagen Polo Sedan» д/н [NUMBER] , яким керував [PERSON] , «Chery Elara» д/н [NUMBER] , яким керував [PERSON] , та «Alfa Romeo» д/н [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Згідно постанови Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2020 року у справі про адміністративне правопорушення № 759/18967/20, яка набрала законної сили 30.11.2020 року, [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2020 року у справі про адміністративне правопорушення № 759/18967/20 встановлено: « [PERSON] , 06.10.2020 року, приблизно о 21:10 год., керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Альфа Ромео» державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись по Великій Кільцевій дорозі навпроти вул. Зодчих, 66, в м. Києві, не був уважним за кермом, не дотримався безпечної швидкості руху, дистанції в результаті чого відбулось зіткнення з транспортним засобом - автомобілем марки «Чері» державний номерний знак [NUMBER] , чим порушив п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України. [PERSON] 06.10.2020 року, приблизно о 21:00 год., керуючи транспортним засобом - автомобілем марки «Чері» державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись по Великій Кільцевій дорозі навпроти вул. Зодчих, 66, в м. Києві, під час зміні напрямку руху, не надав дорогу транспортному засобу, що рухався в попутному напрямку, по тій смузі руху на яку він мав намір перестроїтись, в результаті чого відбулось зіткнення з транспортним засобом - автомобілем марки «Фольцваген» державний номерний знак [NUMBER] , чим порушив п. 10.3 Правил дорожнього руху України». Відтак, за завдані пошкодження транспортному засобу «Volkswagen Polo Sedan» д/н [NUMBER] , який застрахований у позивача за договором КАСКО, несе відповідальність [PERSON] . Цивільно-правова відповідальність [PERSON] як водія транспортного засобу «Chery Elara» д/н [NUMBER] за шкоду майну перед третіми особами застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант» за полісом № А05886763. Згідно рахунку СТО вартість відновлювального ремонту транспортного «Volkswagen Polo Sedan» д/н [NUMBER] склала 143 451,96 грн. За страховим випадком позивачем складено страховий акт № 00377944 від 08.10.2020 року та було визначено суму страхового відшкодування на підставі розрахунку страхового відшкодування в розмірі 123 735,10 грн., виплата страхового відшкодування підтверджується платіжним дорученням № 176291 від 09.10.2020 року. Таким чином, ПрАТ «СК «Уніка» виконало свої зобов`язання перед страхувальником згідно умов Договору. Листом за вих. № 12/3506 від 04.08.2023 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» повідомило про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки із заявою про виплату страхового відшкодування ПрАТ «СК «Уніка» звернулось до страховика ТДВ «СК «Альфа-Гарант» 24.07.2023 року, тобто з пропуском строку, встановленого підп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вказав, що таким чином, позивач втратив право на відшкодування шкоди страховиком винної особи та має право на відшкодування шкоди на загальних підставах, передбачених ст. ст. 1166, 1188 ЦК України. Просив стягнути з [PERSON] на користь ПрАТ «СК «Уніка» у відшкодування матеріальної шкоди в порядку суброгації - 123 735,10 грн. та судові витрати, які складаються з судового збору - 2 147,20 грн. та витрат на професійну правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. (а.с. 116-117). 16 листопада 2023 року Святошинським районним судом м. Києва винесено заочне рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» матеріальну шкоду в порядку суброгації у розмірі 123 735,10 грн. (сто двадцять три тисячі сімсот тридцять п`ять гривень 10 копійок); витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн. (сім тисяч гривень 00 копійок); судовий збір у розмірі 2 147,20 грн. (дві тисячі сто сорок сім гривень 20 копійок). 12.12.2023 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Бондар Антона Вікторовича до Святошинського районного суду м. Києва надійшла заява про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року у цивільній справі №759/19320/23. Ухвалою суду від 21 грудня 2023 року скасовано заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року у цивільній справі №759/19320/23 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті ДТП, в порядку суброгації. Призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 03.01.2024 року від представника відповідача - адвоката Бондар А.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Відзив на позовну заяву мотивував тим, що цивільно-правова відповідальність відповідача як водія транспортного засобу «Chery Elara» д.н.з. [NUMBER] за шкоду майну перед третіми особами застрахована в ТДВ «СК АЛЬФА-ГАРАНТ» за полісом №А05886763. Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним та страховиком. Основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. З матеріалів справи вбачається, що позивач в строк, передбачений положеннями ст. 35 Закону №1961-ІV, не звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, що стало підставою в подальшому для відмови у його здійсненні. Із судовим позовом про стягнення страхового відшкодування позивач до страховика не звертався, тому позивач має право вимоги до відповідача про відшкодування шкоди лише у розмірі, який перевищує розмір страхового відшкодування. На підставі викладеного, вказав, що оскільки розмір шкоди не перевищує ліміт відповідальності відповідача, застрахованої ТДВ «СК «Альфа-Гарант», обов`язок щодо відшкодування відповідачем матеріальної шкоди відсутній. Відповідь на відзив на адресу суду не надходила. Представник позивача у судове засідання не з`явився, через систему «Електронний суд» подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Крім того, просила позовні вимоги задовольнити та врахувати судову практику у даній категорії справ за аналогічних обставин. Вказала, що позивач не оскаржував відмову страхової компанії у виплаті страхового відшкодування, оскільки згідно судової практики ВС строк, зазначений у ст. 37 Закону є присічним та поновленню не підлягає. Сторона відповідача у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчить написана представником відповідача - адвокатом Бондар А.В. розписка про дату наступного судового засідання. Клопотання про відкладення судового засідання на адресу суду не надходили. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. П. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку. У відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Зважаючи на викладене, вважається, що про дату, час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений, про причини своєї неявки суд не повідомив, відтак, суд прийшов до висновку про можливість вирішення питання про стягнення заборгованості. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні не подавалися. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що між ПрАТ «СК «Уніка» та ТОВ «Порше Лізинг Україна» укладено договір добровільного комплексного страхування на транспорті № 245001/4098/0003612 від 12.02.2020 року, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом «Volkswagen Polo Sedan» д/н [NUMBER] та прикріпленим до нього зовні та всередині додатковим обладнанням. Строк дії Договору встановлено з 13.02.2020 року по 12.02.2025 року (а.с. 11-18). 06.10.2020 року приблизно о 21:10 год. на Великій Кільцевій дорозі навпроти вул. Зодчих, 66, в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Volkswagen Polo Sedan» д/н [NUMBER] , яким керував [PERSON] , «Chery Elara» д/н [NUMBER] , яким керував [PERSON] , та «Alfa Romeo» д/н [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Згідно постанови Святошинського районного суду м. Києва від 18.1 1.2020 року у справі про адміністративне правопорушення № 759/18967/20, яка набрала законної сили 30.11.2020 року, [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 32-34). Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2020 року у справі про адміністративне правопорушення № 759/18967/20 встановлено, що [PERSON] , 06.10.2020 року, приблизно о 21:10 год., керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Альфа Ромео» державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись по Великій Кільцевій дорозі навпроти вул. Зодчих, 66, в м. Києві, не був уважним за кермом, не дотримався безпечної швидкості руху, дистанції в результаті чого відбулось зіткнення з транспортним засобом - автомобілем марки «Чері» державний номерний знак [NUMBER] , чим порушив п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України. [PERSON] 06.10.2020 року, приблизно о 21:00 год., керуючи транспортним засобом - автомобілем марки «Чері» державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись по Великій Кільцевій дорозі навпроти вул. Зодчих, 66, в м. Києві, під час зміні напрямку руху, не надав дорогу транспортному засобу, що рухався в попутному напрямку, по тій смузі руху на яку він мав намір перестроїтись, в результаті чого відбулось зіткнення з транспортним засобом - автомобілем марки «Фольцваген» державний номерний знак [NUMBER] , чим порушив п. 10.3 Правил дорожнього руху України. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір (частки) відшкодування (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц). Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Доказів на спростування своєї вини [PERSON] не надав. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант» за полісом № А05886763 (а.с. 30). 08.10.2020 року до ПрАТ «СК «Уніка» [PERSON] , який керував транспортним засобом «Volkswagen Polo Sedan» д/н [NUMBER] , подано заяву № 00377944 про подію з ознаками страхового випадку згідно договору КАСКО № 245001/4098/0003612 (а.с. 20-26). ПрАТ «СК «Уніка» складено акт огляду пошкодженого транспортного засобу (а.с. 14). Згідно рахунку СТО вартість відновлювального ремонту транспортного «Volkswagen Polo Sedan» д/н [NUMBER] склала 143 451,96 грн. 08.10.2020 року складено страховий акт № 00377944 від 08.10.2020 року з визначенням суми страхового відшкодування на підставі розрахунку страхового відшкодування в розмірі 123 735,10 грн. 09.10.2020 року ПрАТ «СК «Уніка» здійснило виплату страхового відшкодування, підтверджується платіжним дорученням № 176291 від 09.10.2020 року (а.с. 65). Листом за вих. № 12/3506 від 04.08.2023 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» повідомило про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки із заявою про виплату страхового відшкодування ПрАТ «СК «Уніка» звернулось до страховика ТДВ «СК «Альфа-Гарант» 24.07.2023 року, тобто з пропуском строку, встановленого підп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до частин другої, п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. За наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (пункт 3 частини першої статті 1188 ЦК України). У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). При цьому згідно з положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статтею 993 ЦК України, статтею 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття "регрес" та "суброгація". Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. Таким чином, відповідно до вказаних норм закону від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки. З огляду на положення ст. 1192 ЦК України, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Також у порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов`язанні, то з урахуванням положення статті 515 ЦК України суброгація застосовується лише до майнового страхування. П. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України та п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у строк, встановлений договором. Таким чином, до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Враховуючи встановлені обставини справи, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування, засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (постанова Великої Палати Верховного суду від 04.07.2021 року у справі № 755/18006/15-ц). Як вбачається із матеріалів справи, ТДВ «СК «Альфа-Гарант» повідомило про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки із заявою про виплату страхового відшкодування ПрАТ «СК «Уніка» звернулось до страховика ТДВ «СК «Альфа-Гарант» 24.07.2023 року, тобто з пропуском строку, встановленого підп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до підпункту 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Аналізуючи викладене у сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, беручи до уваги, що Приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «УНІКА» виконало свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування потерпілій особі завданих збитків у повному обсязі, що підтверджено належними та допустимими доказами та з урахуванням наявної в матеріалах справи відмови ТДВ «СК «Альфа Гарант» у виплаті позивачу страхового відшкодування, суд приходить до висновку, що сплачена позивачем на користь потерпілої особи сума матеріальної шкоди, завданої в результаті ДТП в розмірі 123 735,10 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в порядку суброгації. Тому, суд надходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено 2 147,20 грн. судового збору (а.с. 115). Оскільки позовні вимоги задоволені повністю, то судові витрати у межах судового збору підлягають стягненню із відповідача на користь позивача в розмірі 2 147,20 грн. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити таке. Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 12 частини 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.12.2018 року у справі № 826/856/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та постанові Верховного Суду від 10.08.2022 року у справі № 357/9440/20 (провадження № 61-15073св21). Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в ч. 4 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями ч. ч. 6, 7, 9 ст. 141 цього Кодексу. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України). Саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Згідно із ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01..2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З метою захисту порушеного права, позивач звертався за професійною правовою допомогою, та між ПрАТ «СК «Уніка» та Адвокатським бюро «Адвокатське бюро Олександра Лисова «Еквіт» (після зміни найменування - АБ «Лисов2856 «Еквіт») було укладено Договір № 1/20ю від 31.12.2020 року, відповідно до якого АБ зобов`язується за дорученням ПрАТ «СК «Уніка» надати правову допомогу та послуги щодо проведенні: допустимих законодавством України дій, спрямованих на повернення заборгованості, з боржників ПрАТ «СК «Уніка», й відповідно до Додатку № 1 до нього від 07.09.2023 року позивач вже поніс витрати та сплатив на користь АБ «Лисов2856 «Еквіт» 7 000,00 грн. згідно рахунку № 96 від 08.09.2023 року. Звіт про виконану роботу, а саме акт надання послуг, також підписаний сторонами. Пунктом 1 додатку № 1 від 07.09.2023 року до договору про надання правової допомоги № 1/20ю від 31.12.2020 року погоджена фіксована сума гонорару адвоката за договором у розмірі 7 000,00 грн., а отже він не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу Клопотань від відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, не надходило. Неспівмірність витрат відповідачем не доведена. Таким чином, суд надходить до висновку про задоволення вимог в цій частині. На підставі викладеного та

Outcome: approved