Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-29 00:00:00

У вересні 2023 року позивачка звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила суд визнати за [PERSON] : право власності на 1/2 частку домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26 січня 1998 р., посвідченого товарною біржою «Катеринославська нерухомість» за реєстраційним номером № [NUMBER] , як набуте під час перебування у шлюбі з покупцем [PERSON] ; право власності на 1/2 частку домоволодіння [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 08.05.1992 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 08 травня 1992 р., про що 08 травня 1992 р. було зроблено запис за № 310. В січні 1998 року чоловік Позивачки [PERSON] вирішив придбати у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] . І покупець чоловік Позивачки [PERSON] і продавці домоволодіння [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були членами товарної біржи «Катеринославська нерухомість», що підтверджується: - свідоцтвом біржи «Катеринославська нерухомість» № 916 від 26.01.1998 року, яке підтверджує, що [PERSON] є членом біржи; - свідоцтвом біржи «Катеринославська нерухомість» № 917 від 26.01.1998 року, яке підтверджує, що [PERSON] є членом біржи; - свідоцтвом біржи «Катеринославська нерухомість» № 918 від 26.01.1998, яке підтверджує, що [PERSON] є членом біржи; - свідоцтвом біржи «Катеринославська нерухомість» № 919 від 26.01.1998, яке підтверджує, що [PERSON] є членом біржи; - свідоцтвом біржи «Катеринославська нерухомість» № 920 від 26.01.1998 року, яке підтверджує, що [PERSON] є членом біржи. У зв`язку з вищезазначеним, [INFO] чоловіком Позивачки [PERSON] , як покупцем, був придбано у продавців [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] на земельній ділянці площею 945 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 26.01.1998, який було зареєстровано 26 січня 1998 р. товарною біржою «Катеринославська нерухомість». На підставі чинного на той час законодавства, а саме статті 15 Закону України «Про товарну біржу» даний Договір купівлі-продажу домоволодіння був зареєстрований на біржі «Катеринославська нерухомість» та не підлягав нотаріальному посвідченню. Право особистої власності на дане домоволодіння зареєстровано Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації за покупцем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.1998 року та записано 26.02.1998 року в реєстрову книгу № 614 за реєстровим № 25, що підтверджується реєстраційним посвідченням Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації від 26 лютого 1998 року. Чоловік Позивачки [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] серії [NUMBER] , виданим Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 29.12.2022 року, про що складено відповідний актовий запис № 3880. Після смерті чоловіка Позивачка звернулась до державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Міністерства юстиції України Янкової Ірини Володимирівни з заявою про відкриття спадкової справи, яка в свою чергу, відкрила спадкову справу за № 227/2023. Спадковим майном після смерті чоловіка Позивачки є домоволодіння [ADDRESS] і який був придбаний на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.01.1998, який було зареєстровано 26 січня 1998 року біржою «Катеринославська нерухомість». Позивачка подала державному нотаріусу документи, які підтверджують право власності її чоловіка на домоволодіння, проте після спливу 6-ти місячного строку для прийняття спадщини державний нотаріус відмовила їй у вчиненні нотаріально дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] на спірне домоволодіння, що підтверджується Постановою державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.08.2023 року. На підставі вищезазначеного, у зв`язку з тим, що державний нотаріус, який діє від імені держави, не визнає право власності позивачки на спірне домоволодіння, позивачка й звертається до суду з цим позовом за захистом своїх порушених спадкових прав та законних інтересів з огляду на наступне. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомленні належним чином, раніше представником було надано заяву відповідно до якої просив розглянути справу без участі сторін, позовну заяву просив задовольнити у повному обсязі. Представник Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] (а.с. 20). 08.05.1992 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 85 на звороті). 26 січня 1998 року [PERSON] вирішив придбати у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна, який було зареєстровано товарною біржою «Катеринославська нерухомість». На підставі чинного на той час законодавства, а саме статті 15 Закону України «Про товарну біржу» даний Договір купівлі-продажу домоволодіння був зареєстрований на біржі «Катеринославська нерухомість» та не підлягав нотаріальному посвідченню. Постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. від 29 серпня 2023 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після померлого [INFO] чоловіка [PERSON] , оскільки договір купівлі-продажу будинку повинен був бути нотаріально посвідчений. Як вбачається\~із матеріалів\~справи,\~ [PERSON] є\~єдиною спадкоємицею\~на житловий\~будинок,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~який належав\~померлому [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Кожна особа згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як передбачено ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом чи за законом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За положеннями ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 вказаної статті передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1270 Цивільного кодексу України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини. Згідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно з ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За положеннями ст. 1 Закону України «Про товарну біржу», товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, ст. 2 Закону України Про товарну біржу встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у лютому 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року. Згідно зі статтею 227 Цивільного кодексу УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору стаття 47 цього Кодексу. За змістом статей 128, 153 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 Цивільного кодексу УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 15 Закону України Про товарну біржу не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Частиною 2 ст.47 Цивільного кодексу УРСР (1963 р.) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Право позивача, як власника майна, на звернення до суду за захистом своїх майнових прав пов`язаних з правом володіння власністю не може бути обмежено позовною давністю. Як вбачається з матеріалів справи, реєстрація Дніпропетровським міжміське бюро технічної інвентаризації за [PERSON] права власності на спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу посвідченого на товарній біржі 26 лютого 1998 року, а не нотаріусом, не суперечило чинному законодавству. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету України будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, передбачала підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих на біржі. Оскільки, сторони договору купівлі-продажу досягли згоди щодо всіх умов договору, що підтверджується підписами сторін, всі зобов`язання за договором сторонами виконанні в повному обсязі, договір зареєстрований в Дніпропетровським міжміське бюро технічної інвентаризації, у зв`язку з чим [PERSON] на підставі статей 128, 153 Цивільного кодексу УРСР і статті 49 Закону України «Про власність», який діяв на той час, набув право власності на квартиру і правомірно володів ним. З огляду на зазначені обставини суд вважає, що позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладення вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, його виконання та обставини, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди, а відтак приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання в судовому порядку дійсним договору купівлі-продажу спірного будинку. Крім того, слід зазначити, що у пункті 4.22 пункту 4 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на - 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. При визначенні розміру частки іншого з подружжя, хто пережив, у спільному майні подружжя, підлягає застосуванню ст. 370 ЦК України, відповідно до якої у разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлене домовленістю між ними, законом або рішенням суду. На доповнення до цього у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 роз`яснено, що частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Пункт 12 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ України має наступну редакцію: «За загальними правилами частини другої статті 372 ЦК України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. На час смерті померлому [PERSON] на праві спільної сумісної власності разом з позивачкою [PERSON] , як дружиною, за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 26.01.1998 року, належав спірний житловий будинок. З огляду\~на вищезазначене\~вбачається цілком\~правомірним визначення\~часток між\~співвласниками домоволодіння\~наступним чином: право власності на 1/2 частку домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26 січня 1998 року, посвідченого товарною біржою «Катеринославська нерухомість» за реєстраційним номером № [NUMBER] , як набуте під час перебування у шлюбі з покупцем [PERSON] ; право власності на 1/2 частку домоволодіння [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Також, суд вважає за необхідне вказати, що оскільки позивачка набула право на спадкування після смерті чоловіка за законом, то у даному випадку, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, належним способом захисту її спадкових прав є саме спосіб, який обраний нею, це пред`явлення позову саме до Дніпровської міської ради, як належного відповідача у даному спорі, оскільки відсутні інші особи, які заявляють про свої інтереси чи про порушені права щодо спірної квартири, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.11.2021 року у справі №759/19779/18. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз.2 пункту 24 «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року відповідачами у справах про визнання права власності на спадкове майно є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та вважає, що позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved