Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] (а.с.1-2). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 22.12.2023 є власником квартири [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстрований попередній власник [PERSON] . Зазначає, що реєстрації відповідача у даній квартирі обмежує її права володіти та розпоряджатися майном, призводить до надмірного нарахування оплати за житлово-комунальні послуги, які фактично не споживаються. Жодних домовленостей з відповідачем щодо встановлення порядку користування спірним жилим приміщенням немає. Також за умовами договору купівлі-продажу квартири він зобов`язаний знятися з реєстраційного обліку. За таких обставин відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування квартирою. ІІ. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників справи, пояснення учасників справи в судовому засіданні. Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 25 січня 2024 року відкрив провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін і призначив судове засідання для розгляду справи по суті. У судове засідання позивач та його представник не прибули, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому порядку. Представник позивача надала заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримують в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав у повному обсязі, вказавши, що не має змоги добровільно зняти реєстрацію, оскільки проживає за межами України. Суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 22 грудня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О.С., зареєстрованого в реєстрі за №4011, [PERSON] та [PERSON] , від імені яких діє [PERSON] , передали у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ціною 1 370 304,00 грн (а.с.5-8). Згідно абз. 2 п. 5.1 вказаного договору продавці зобов`язані виселитись з квартири. Право власності на вказану квартиру зареєстроване за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.12.2023 (а.с.9). З довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради №298 вбачається, що станом на 15.01.2024 відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Вказане також підтверджується відповіддю №416172 від 23.01.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с.13). ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадянина України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я і добробуту її самої та її родини. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно положень ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до абзацу 2 п. 34 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Позивач є єдиним власником нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , і в силу ст. 391 ЦК України, має право на власний розсуд визначити, яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. [PERSON] не є членом сім`ї власника майна, тому і використовувати його для проживання законних підстав не має. Отже, відповідач, відчуживши спірну квартиру, втратив право користування нею. Суд вважає, що реєстрація відповідача у квартирі, яка належить позивачеві, порушує права останньої, оскільки перешкоджає здійсненню нею права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності. Відповідач у добровільному порядку, всупереч положень договору купівлі-продажу від 22.12.2023, не знявся з реєстраційного обліку за спірною адресою. Враховуючи, що позивач є власником спірного житлового приміщення, відповідач не є членом її сім`ї, тому суд вважає можливим усунути перешкоди в користуванні [PERSON] власністю, а саме: квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] такими, що втратили право користування даним житловим приміщенням, а отже позов обґрунтований та підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову з відповідача підлягає стягненню судовий збір, але за відсутності даної вимоги судовий збір не стягується. На підставі викладеного та

Outcome: approved