Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-14 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона з метою отримання послуг, пов`язаних із наданням допомоги із працевлаштування за кордоном, 20.12.2019 року в телефонному режимі звернулась до ФОП [PERSON] . Відповідач повідомив, що для укладання договору та початку надання послуг необхідно здійснити часткову оплату в розмірі 7 800,00 грн. на зазначені ним реквізити. Після чого він протягом трьох днів з моменту здійснення передоплати направить позивачу примірник договору для його підписання. На підставі наведеного з метою підписання договору та отримання відповідних послуг позивачка 24.12.2019 року сплатила на вказані відповідачем реквізити вказану суму. Однак протягом зазначеного відповідачем часу ні примірника договору для підписання, ні відповідних послуг позивач не отримала. У зв`язку з чим з метою повернення сплачених коштів позивач направила на адресу відповідача лист з вимогою повернути кошти. Однак претензія залишена без належного реагування. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06.08.2020 по справі №756/3938/20 позов задоволено та стягнуто з відповідача на її користь безпідставно отримані кошти у розмірі 7 800 грн. та 1 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Рішення 06.09.2020 набрало законної сили. Постановою Оболонського відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17.03.2021 року відкрито виконавче провадження [NUMBER] по примусовому виконанню зазначеного вище судового рішення. Боржник належним чином не виконував вищезазначене рішення суду, на день подачі позову до суду борг відповідачем не сплачений. У зв`язку з вищезазначеним, порушенням грошових зобов`язань відповідачем, позивач просить стягнути з [PERSON] інфляційні втрати у розмірі 3 962,16 грн за період з 06.09.2020 по 01.12.2023 та 3% річних в сумі 770,39 грн. за період з 06.09.2020 по 21.12.2023. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17.11.2023 за вказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. У наданий ухвалою про відкриття строк відзив на позов до суду не надходили у зв`язку з чим суд вирішив розглядати справу на підставі наявних у ній документів. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачка з метою отримання послуг, пов`язаних із наданням допомоги із працевлаштування за кордоном, 20.12.2019 року в телефонному режимі звернулась до ФОП [PERSON] та 24.12.2019 здійснила часткову оплату в розмірі 7 800,00 грн. на зазначені ним реквізити. Однак протягом зазначеного відповідачем часу ні примірника договору для підписання після проведення передоплати, ні відповідних послуг позивач не отримала. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06.08.2020 по справі №756/3938/20 позов задоволено та стягнуто з відповідача на її користь безпідставно отримані кошти у розмірі 7 800 грн. та 1 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Рішення 06.09.2020 набрало законної сили. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Оболонського відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17.03.2021 року відкрито виконавче провадження [NUMBER] по примусовому виконанню зазначеного вище судового рішення. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За правилами ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. У пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зазначено, що: "у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань". За змістом частини другої статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові Верховного Суду від 06.08.2018 по справі №361/7939/2015ц вказано, що суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). З огляду на викладені висновки Верховного Суду, які відповідно ч.4 ст.263 ЦПК України враховуються судом щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати від відповідача застосування наслідків порушення виконання рішення у вигляді сплати штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України. Судом встановлено, що вищевказане рішення суду відповідач не виконав, заборгованість не виплатив. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такий правовий висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Таким чином, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Позивач зазначає, що прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем порушує його майнові права та інтереси, а тому з відповідача на його користь підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми боргу за період з 06.09.2020 по 21.12.2023. Враховуючи, що відповідачем не виконується рішення Оболонського районного суду м.Києва від 06.09.2020, яким вже було задоволено позовні вимоги, позивач не позбавлений права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум за невиконання відповідачем судового рішення, яке набрало законної сили, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 3 % у розмірі 770,39 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, наведеного позивачем, суд погоджується з розрахунком, який відповідає вимогам закону, і є правильним, а тому вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь інфляційних втрат у сумі 3 962,16 грн. за період з 06.09.2020 по 01.12.2023 підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідачем не надано доказів щодо спростування заявленої суми заборгованості, і не здобуто таких доказів під час розгляду справи. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався представник позивача у позовній заяві, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд, вирішуючи питання про судові витрати, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю Самойленком А.В., ордер від 21.12.2023 виданий Адвокатським об`єднанням «Агенція правового захисту» на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Самойленком А.В., Договір про надання правничої допомоги від 01.11.2023 року укладений між Адвокатським об`єднанням «Агенція правового захисту» та [PERSON] , рахунок від 21.12.2023 за договором про надання правової допомоги від 01.11.2023, відповідно до якого вартість наданих послуг складає 2 500 грн., квитанцію до прибуткового касосовго ордеру №3 від 21.12.2023 про сплату [PERSON] 2 500 грн. за правничу допомогу. Надавши оцінку наданим представником позивача доказам на підтвердження заявлених вимог в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу, а також ураховуючи критерій складності справи, обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про задоволення заяви представника позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн.

Outcome: approved