Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про визнання правочину недійсним та стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що що за період з 2013 року по 2014 рік між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено ряд договорів банківського вкладу. В березні 2014 року ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" в односторонньому порядку обмежив доступ позивача до інформації на особистому кабінеті Приват24. Інформація відсутня й по сьогоднішній день. Розпорядження власними коштами, розмішеними на банківських рахунках стало неможливим. Такі обмеження, можливо, були пов`язані з окупацією Криму. Рахунки вкладника-позивача Приватбанку заблоковані. Позивач звертався до місцевих відділень з вимогами про повернення своїх вкладів, проте, навіть співробітники кримських філій Приватбанку не знали причину блокування рахунків та доступу до інформації. Надсилання рекомендованих листів до головного офісу Приватбанку було просто неможливим. Починаючи з 27.03.2014 року поштові відправлення, які направлені УДППЗ «Укрпошта» з материкової частини України, не приймаються поштою АР Крим та м. Севастополя та повертаються у зворотному напрямку. Практично УДППЗ «Укрпошта» не здійснює поштові відправлення ані з Криму, ані до півострова Крим. Кримська Дирекція Укрпошти припиняє роботу, як і інші державні установи. З засобів масової інформації позивачу стало відомо, що 17.11.2014 року між АТ "КБ "Приватбанк" та ТОВ "ФК "Фінілон" начебто було укладено договір про переведення боргу за депозитними договорами усіх кримських клієнтів Приватбанка, в тому числі і позивача. При цьому, АТ "КБ "Приватбанк" в порушення ст.22 Закону України від 05.04.2001 № 2346-111 «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» без відома та без дозволу вкладників ініціював здійснення переказу грошових коштів "кримських вкладників" (в тому числі і позивача) на рахунки ТОВ "Фінансова компанія "ФІНІЛОН", яка не мала ліцензії на надання фінансових послуг. 25.06.2021 року [PERSON] звернувся до ПАТ "Приватбанк", ТОВ "ФК" Фінілон", Міністерство фінансів України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національного банку України з проханням підтвердити або спростувати інформацію про незаконне переведення грошових коштів позивача на рахунки ТОВ "ФК" Фінілон". 02.07.2021 року Міністерство фінансів України підтвердило інформацію про те, що банк повідомляв Мінфін про укладання договорів про переведення боргу між АТ КБ "Приватбанк" та ТОВ "ФК "Фінілон". 27.08.2021 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб дану інформацію не підтвердив. Відповідно до п.2.2.1.22. Умов та правил банківського обслуговування розміщені на сайті банку в редакції станом на 01.04.2014 року: "Угода про розміщенні вкладу набирає чинності з дня підписання Заяви і припиняється з виплатою Клієнту всієї суми вкладу разом з процентами, що належать відповідно до умов вкладу. При оформленні депозитів за допомогою систем дистанційного банківського обслуговування, ця угода набирає чинності з дня подачі дистанційного розпорядження (заявки) на відкриття депозитного рахунку. Дія угоди припиняється з виплатою Вкладнику всієї суми вкладу разом з процентами, що належать відповідно до умов цієї угоди." 2.3.2.7.4.2.3. Вклад «Стандарт із щомісячною виплатою %» 2.3.2.7.4.2.3.1. Сторони мають право вимагати дострокового повернення вкладу відповідно до чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону: Клієнт - шляхом відправлення в Банк Заяви на дострокове розірвання вкладу, БАНК - шляхом виставлення повідомлення в Приват24 або через sms-повідомлення Клієнту. Повернення вкладу, проводиться з Підтвердженням Клієнту Заявки на дострокове розірвання. Сума вкладу з відсотками протягом 2 робочих для банку днів зараховується на рахунок клієнта, з якого були переведені кошти для відкриття депозитного рахунку. Так, позивач стверджує, що відповідач не підтвердив розірвання депозитних договорів, гроші не повернув. Позивач вказує, що договір про переведення боргу, який укладений між ПАТ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» порушує права позивача, оскільки позивач не надав згоди на заміну боржника у зобов`язанні, а тому є недійсним. Також, відповідно до ч.2 ст.1060 ЦК України та п.3.3. Постанови Національного банку України №516 від 03.12.2003 року, банк зобов`язаний видати вклад на першу вимогу вкладника. Оскільки банк вклад не повернув, позивач звертається до суду за захистом своїх порушених прав та просить повернути вклади та нараховані проценти на банківські вклади та 3% річних, передбачені ст. 625 ЦК України. Окрім цього, посилаючись на абз. 2 підпункт 32.3.2 пункту 32.3 статті Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вказує, що є необхідність у стягненні пені у розмірі процентної ставки з відповідача, за списання коштів з рахунка без законних підстав. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: Визнати недійсним Договір переведення боргу від 17.11.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», та ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФІНІЛОН" в частині переведення боргу за картковими рахунками та за договорами банківського вкладу, укладених між [PERSON] та ПАТ "КБ "Приватбанк", а саме: - № [NUMBER] від 13.01.2014; - № [NUMBER] від 01.03.2013; - № SAMDN 25000732061414 від 09.01.2013; - № SAMDN25000732376938 від 21.01.2013; - № SAMDN 25000738171940 від 01.10.2013; - № SAMDN25000733950996 від 20.03.2013; - карта 6762468310057975 (для виплати заробітної плати). Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь [PERSON] , заборгованість по вкладам: - договір банківського вкладу "Депозит Плюс" № SAMDNWFD0070057644000 від 13.01.2014 року: сума вкладу 243 669.04 грн. + 335 444,32 грн. (18% річних) + 49 768,57 грн. (3% річних) + 70 031,15 грн. (інфляційні нарахування) + 102 532,52 грн. (пеня за незаконне списання) = 698 913.08 грн.; - договір банківського вкладу "Універсальний" № SAMDN80000733495085 від 01.03.2013 року: сума вкладу 4 985.00 USD + 4 119,39 USD (11% річних) + 1 018,17 USD (3% річних) + 2 097,62 USD (пеня) = 12 220.18 USD (при курсі НБУ 26,8 еквівалент 327 500,82 грн.) - договір банківського вкладу "Стандарт, 12 міс" №SAMDN25000732061414 від 09.01.2013: сума вкладу 26 180.99 USD + 21 031,97 USD (10,5% річних) + 5 347,38 USD (З % річних) + 11 016,59 USD (пеня) = 63 576.93 USD (при курсі НБУ 26,8 еквівалент 1 703 861,72 грн); - договір банківського вкладу "Стандарт, 12 міс" №№ SAMDN25000732376938 від 21.01.2013 від 21.01.2013 року: сума вкладу 30 410.00 USD + 24 353,95 USD (10,5% річних) + 6 211,14 1180 (3% річних) + 12 796,10 USD (пеня) = 73 771.19 USD (при курсі НБУ 26,8 еквівалент 1 977 067,89 грн); - договір банківського вкладу "Стандарт, 12 міс" № SAMDN 25000738171940 від 01.10.2013 року : сума вкладу 120 000.00 грн. + 171 379,72 ПАН (18% річних) + 24 509,59 грн. (3% річних) + 168 856,32 грн. (інфляційні втрати) + 50 494,32 грн. (пеня) = 535 239 грн. - договір банківського вкладу "Депозит плюс на 12 міс" № SAMDN25000733950996 від 20.03.2013 від 20.03.2013 року: сума вкладу 250 000.00 грн. + 381 082,18 грн. (18% річних) + 51 061,64 грн. (3% річних) + 351 784,00 грн. (інфляційні втрати) + 105 196,50 грн. (пеня) = 1 139 124.32 грн. - картка №6762 4683 1005 7975: сума вкладу 13 216.32 грн. + 2 699,39 грн. (3% річних) + 18 597,16 грн. (інфляційні втрати) + 5 561,24 грн. (пеня) = 40 074.11 грн. 06.10.2021 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 18.11.2021 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що в тексті позовної заяви відсутні будь-які аргументи/факти та докази на їх підтвердження, які б підтверджували наявність порушеного права позивача та наявність підстав для захисту такого порушеного права, зокрема, але не виключно, шляхом подання позову про визнання недійсним Договору про переведення боргу. Переведення Банком боргу до товариства шляхом укладення Договору переведення боргу від 17.11.2014 (наявність нового боржника по відношенню до позивача), не впливає на загальну суму невиконаних грошових зобов`язань (за умови їх наявності та підтвердження) такого боржника за договорами та не виключає обов`язку з їх виконання, відтак відсутні будь- які порушення прав позивача у даному випадку. Отже, на дату звернення позивача до суду із позовом про визнання недійсним Договору про переведення боргу ним не доведено належними та допустимими доказами наявність його порушеного права, яке фактично може полягати лише в площині правовідносин за договорами банківського вкладу. Зокрема, позивачем не надано доказів відмови товариства в поверненні йому коштів, що, як мінімум, свідчить про передчасність позову та відсутність будь-яких порушених прав. Також, переведення переведення боргу від відповідача 1 до відповідача 2 відбувалося виключно в порядку визначеному чинніш законодавством України, зокрема, але не виключно, ЦК України, а тому висновок/твердження позивача про начебто "конфіскацію" є таким, що не ґрунтується на законодавстві та дійсних обставинах справи. Безпідставними представник Банку вважає доводи позивача щодо переведення боргу без його згоди. Представник відповідача вказує, що сама вимога про визнання недійсним нікчемного правочину (за наявності ознак його нікчемності) не може бути задоволена судом, про що неодноразово вказував Верховний суд наприклад, в своїй постанові від 04 червня 2019 року по справі № 916/3156/17 значити наступне: "Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону". При цьому, позивачем необґрунтовано, які конституційні права і свободи людини і громадянина, а саме позивача, порушуються та яким чином переведення боргу на іншу особу свідчить про знищення та/або пошкодження майна фізичної особи, а саме позивача. Матеріали справи не містять жодних доказів щодо необхідних ознак для кваліфікації правочину, як такого, що порушує публічний порядок. Більше того, позивач навіть не звертався до ТОВ "ФК "Фінілон" з будь-якими листами та/або запитами і не отримував від нього відмов, що вбачається з відсутності таких документів (доказів) в матеріалах справи. Отже, твердження позивача в позовній заяві про те, що Договір переведення боргу від 17.11.2014 є недійсним на підставі ст. 228 ЦК України - є нічим іншим, як припущенням позивача та його довільним тлумаченням норм чинного законодавства України, а саме приписів ст. 228 ЦК України і не свідчить про наявність ознак нікчемності Договору про переведення боргу, а відповідно, свідчить про необґрунтованість вимог в цій частині. Таким чином, договір про переведення боргу від 17.11.2014 не є договором про внесення змін до договорів, укладених між позивачем та Банком. Вказані договори є окремими правочинами, вчиненими в письмовій формі, відрізняються своїм суб`єктним складом, тобто укладені між різними особами. Вимоги чинного законодавства не містять приписів щодо наявності ліцензії, як передумови для укладення договору переведення боргу, тобто апріорі стаття 227 ЦК України, а саме її перша частина, начебто її порушення/недотримання, не може бути застосована у спірних правовідносин у якості підстави для визнання недійсним оскаржуваного Договору про переведення боргу, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині. Відтак, Договір про переведення боргу від 17.11.2014, як і депозитні договори, укладено в письмовій формі, що беззаперечно підтверджує помилкове застосування позивачем до спірних правовідносин приписів ст. 1058 ЦК України як начебто підстави для недійсності договору. Отже, з огляду на наведене, очевидним є факт не доведення позивачем обставин, з якими закон, зокрема, положення ст. ст. 203, 215 ЦК України пов`язують можливість визнання Договору про переведення боргу недійсним, що в свою чергу є підставою для відмови в задоволенні позову. Окрім цього, представник Банку вказує, що починаючи з 30.01.2015 у вкладника (позивача) була можливість бути обізнаним про стан своїх майнових прав щодо депозитного вкладу за посиланням https://conditions-and-rules.privatbank.ua/news/74/?lang=ru та про наявність укладеного договору переведення боргу від 17.11.2014, укладеного між ПАТ КБ "Приватбанк" та ТОВ "ФК "Фінілон". Таким чином, строк позовної давності до вимог щодо визнання недійсним Договору про переведення боргу сплинув через три роки, як вкладник міг бути обізнаний про порушення своїх прав за депозитним договором, про що у нього була можливість дізнатися щонайменше з 30.01.2015 з розміщеного Банком вказаного вище повідомлення. Отже, сплив строку позовної давності в межах якого вкладник міг звернутися до суду з позовними вимогами цієї позовної заяви (вимогою про визнання недійсним договору переведення боргу від 17.11.2014) починає свій перебіг з 30.01.2015 та закінчується 30.01.2018. Тобто, строк позовної давності щодо вимог позовної заяви про визнання недійсним договору у цій справі сплив 30.01.2018. Відтак, на підставі вищезазначеного, Банк заявляє про сплив строку позовної давності у справі № 757/52586/21-ц щодо вимог про визнання недійсним Договору про переведення боргу та просить його застосувати. Щодо стягнення коштів, представник відповідача вказує, що звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення грошових коштів з АТ КБ "ПриватБанк" за договорами банківського вкладу №№ SAMDNWFD0070057644000 від 13.01.2014, №SAMDN80000733495085 від 01.03.2013, SAMDN25000732061414 від 09.01.2013, №SAMDN25000732376938 від 21.01.2013, SAMDN25000738171940 від 01.10.2013, № SAMDN25000733950996 від 20.03.2013, картою 6762 4683 1005 7975, які були укладений між Банком та позивачем на території АР Крим. Представник звертає увагу, що договір №SAMDN80000733495085 від 01.03.2013 було розірвано 07.03.2014 та залишок коштів за ним у розмірі 4 986, 57 доларів США переведені на поточний рахунок № [NUMBER] . Отже, представник відповідача вважає, що позовні вимоги в частині договору № SAMDN80000733495085 від 01.03.2013, не можуть підлягати розгляду у межах даної судової справи та взагалі не можуть бути задоволені. Також, внаслідок укладання між ПАТ КБ ПриватБанк та ТОВ ФК "ФІНІЛОН" Договору переведення боргу б/н від 17.11.2014р. та переведення боргу за зобов`язанням Банка щодо виплати коштів за договором банківського вкладу, який є предметом у даній справі, АТ КБ «Приватбанк» на цей час не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за даним договорами банківського вкладу. Відтак, Банк вважає, що він не несе жодних зобов`язань за договорами, оскільки ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником в рамках виконання даних договорів, а тому Банк є неналежним відповідачем. Так, важливим питанням у процесі розгляду цієї справи, є дослідження наявності саме оригіналу договору (-ів) та документу (-ів), які підтверджують факт внесення коштів на рахунок, а також їх відповідності вказаним вище нормам законодавства. При цьому, при наданні оцінки наданим позивачем документами на підтвердження факту укладення спірних договорів та внесення по ним коштів, слід врахувати правову позицію Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, а саме наведену в постановах Верховного Суду від 11.09.2019 по справі № 591/678/16, від 12.09.2019 у справі № 234/3636/16-ц, що підлягають до врахування, оскільки у вказаних справах позивачами були надані та досліджені судом оригінали договору та квитанції про внесення грошових коштів, за результатом чого Верховний Суд дійшов висновку, при врахуванні якого суд першої інстанції повинен встановити, чи відповідають докази, надані позивачем у справі № 757/52586/21-ц відповідають вимогам закону чи ні. Отже, представник відповідача вважає, що наразі відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з Банку сум депозитного вкладу за спірними договорами, оскільки Банк не є належним відповідачем у цій справі та позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту укладення всіх спірних договорів та внесення по ним коштів. Також, враховуючи вимогу про розірвання договорів, нарахування відсотків мало відбуватись у відповідності до зазначених вище розмірів відсоткових ставок. Перевірити правильність нарахування відсотків за депозитними договорами не має можливості, оскільки відсутні документи, які підтверджують факт внесення грошових коштів на рахунок, поповнення вкладів, тобто не можливо визначити суму вкладу за кожним із договорів. Надані до матеріалів справи копії виписок по рахунку не можуть слугувати належними та допустимими доказами внесення коштів за спірними договорами, оскільки деякі з них взагалі нечитабельні. Тобто, вимоги позивача в частині стягнення відсотків за спірними договорами є необгрунтованими та задоволенню не підлягають. Так, позивач нараховує та просить стягнути 3% річних та інфляційні втрати за усіма спірними договорами за період з 17.11.2014 по 07.09.2021, згідно зі ст. 625 ЦК України, але відповідно до норм матеріального права (Глава 19 ЦК України) - до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду України від 18.05.2016 р. у справі № 6-474 цсіб. Оскільки, позовна вимога щодо стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" 3% річних та інфляційних втрат за ст.625 ЦК України була заявлена станом 07.09.2021 (тобто 07.09.2021 є днем звернення до суду з даною вимогою), то, відповідно, нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат може бути здійснено лише за період з 07.09.2018 по 07.09.2021. Відтак, розрахунки позивача щодо 3% річних та інфляційних втрат здійснені невірно та з порушення строку позовної давності, а, відповідно задоволенню не підлягають. Також, Банк мав всі законні підстави для здійснення переказу таких коштів, а саме Договір про переведення боргу, що вже виключає можливість застосування міри відповідальності на підставі підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", а, відповідно, і виключає можливість задоволення позову в цій частині. З урахуванням вищевикладеного, вбачається, що права позивача АТ КБ "ПриватБанк" не порушуються і не могли порушуватись з дня укладання договору з ТОВ ФК "Фінілон", оскільки зобов`язання за договорами, які є предметом спору, повині виконувати з 17.11.2014 ТОВ ФК "Фінілон", а тому вбачається правових підстав для задоволення позовних вимог до АТ КБ "ПриватБанк". З врахуванням зазначених обставин, представник Банку просив застосувати строк позовної давності у справі № 757/52586/21-ц в частині вимог визнання недійсним договору та стягнення 3% річних та інфляції та відмовити в задоволенні позову повністю. 30.11.2021 представником позивача було подано відповідь на відзив. 26.08.2022 представником Банку було подано додаткові пояснення по справі, в яких представник вказала, що доводи позивача є необґрунтованими. Також, представник відповідача повторно звернула увагу, що позивач мав можливість довідатися про наявність оспорюваного правочину (договору про переведення боргу від 17.11.2014), з огляду на наявність тривалих договірних відносин між ним та Банком та не за одним договором, а також на можливість ознайомлюватися зі всіма змінами, пов`язаними з окупацією АР Крим та припиненням діяльності всіх банківських установ (у тому числі Кримської філії ПАТ КБ ""ПриватБанк'') на території півострову до березня 2014 року, що публікувалися постійно на офіційному сайті ПриватБанк. як у 2014 так і у 2015 роках. Позивачем також пропущений строк позовної давності до вимоги про стягнення коштів, які (як зазначає Позивач) обліковувалися на картці № [NUMBER] , оскільки правова природа таких коштів відмінна від природи (правового визначення) коштів, що розміщуються на депозитних рахунках. З огляду на те, що позивач звертався до Банку із заявою про виплату грошових коштів, у тому числі, які знаходилися на платіжній картці № [NUMBER] (картка для заробітної плати) ше у вересні 2015 року та з того часу до моменту звернення позивача до суду із позовом про стягнення таких коштів пройшло сім років. Позивач беззаперечно пропустив строк позовної давності та у вимозі щодо стягнення заборгованості за карткою №6762468310057975, а тому вона не підлягає задоволенню. Також, представник відповідача зазначила, що розміщення Банком повідомлення від 30.01.2015р на офіційному сайті Приватбанк з встановленням строку для Клієнтів до 15.02.2015р для подання письмових заперечень (незгоди) щодо переведення боргу (грошових коштів Клієнтів) на ТОВ "ФК "Фінілон" було цілком правомірною та юридично визначеною дією Банку, яка підтверджується вимогами законодавства. Отримання Банком "мовчазної" згоди від Кредитора шляхом не висловлення ним незгоди - є підтвердженням позитивного відношення Кредитора до укладеного правочину та досягненням відповідного ефекту переведення боргу на Нового боржника. Для заміни боржника у зобов`язанні істотне значення має не форма виразу волі кредитора, а наявність відповідної волі, що і вимагається згідно з приписами статті 520 ЦК України. Відтак, представник відповідача просила суд застосувати загальний строк позовної давності у справі № 757/52586/21-ц в частині вимог про визнання недійсним Договору про переведення боргу від 17.11.2014 в частині переведення коштів позивача; в частині стягнення коштів за карткою № [NUMBER] та в частині стягнення 3% річних та інфляційних. 14.08.2023 ухвалою суду було відмовлено в зупиненні провадження. 14.08.2023 ухвала було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились. Разом з цим, представник позивача подала заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала. Представник АТ КБ ""ПриватБанк'' в судове засідання з`явилась, подала заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, щодо задоволення позовних вимог заперечувала. Предстваник ТОВ "ФК "Фінілон" в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу). Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. Зокрема, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Водночас, статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Верховного Суду від 22.05.2023 у справі № 936/721/21 зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України). За приписами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено ч. ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За приписами п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" ( далі постанова Пленуму № 9) відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Правочином на підставі ч.1 ст. 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Зміст договору згідно ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписами ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору який передбачає, право суб`єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх зміст\7 або із суті відносин між сторонами. Відповідно до частини 1 ст. 654 ЦК України, зміна договору вчиняється в такій самій формі, шо й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочннів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення «укладення» і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Також, варто зазначити, що в постанові від 12.10.2021 по справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду (пункт 31) навела висновки щодо критеріїв подібності справ та зазначила, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. Спірними правовідносинами як в справі № 757/52586/21-ц, так і в справі № 321/1260/19 є правовідносини, які виникли на підставі договорів банківського вкладу, в обох справах позивачем є вкладник, а відповідачем АТ КБ "ПриватБанк", в обох справах Банк наголошує, що він не є належним відповідачем з огляду на обставини переведення своїх зобов`язань та коштів вкладника за договорами банківського вкладу на ТОВ "ФК "Фінілон" на підставі Договору про переведення боргу від 17.11.2014. Отже, в подібних правовідносинах та за подібних обставин Касаційним цивільним судом в Постанові від 27.04.2022 по справі № 321/1260/19 зроблено висновок про відсутність обставин нікчемності Договору про переведення боргу від 17.11.2014, на підставі якого також були переведені грошові кошти [PERSON] на рахунки ТОВ "ФК "Фінілон" (Відповідача-2). 01.06.2022 Касаційним господарським судом прийнято Постанову у справі № 904/1721/20 за позовом АТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "ФК "Фінілон" про внесення змін в Договір про переведення боргу від 17.11.2014 у зв`язку з істотною зміною обставин (далі - Постанова від 01.06.2022). Верховний Суд, розглядаючи справу № 904/1721/20, ухвалив судове рішення, яким залишив в силі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.11.2020 у даній справі, яким, в свою чергу, позов Банку був задоволений повністю та судом було визнано укладеною додаткову угоду від 2020 року до Договору про переведення боргу від 17.11.2014 в редакції, запропонованій Банком та зазначеній в резолютивній частині рішення. Враховуючи той факт, що на підставі судового рішення у справі № 904/1721/20 було внесено зміни до Договору про переведення боргу від 17.11.2014, шляхом визнання укладеною додаткової угоди від січня 2020 року, то такі обставини беззаперечно свідчать про дійсність Договору про переведення боргу від 17.11.2014, оскільки неможливо внести зміни до нікчемного або недійсного договору, а тим більше внести зміни у судовому порядку. Окрім цього, важливою позиція постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2023 у справі 199/3152/20 в якій зазначено, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Оскільки ні [PERSON] , ні [PERSON] не надавали згоди на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» доТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів. Відтак, суд вважає, що доводи позивача щодо недійсності, або ж нікчемності Договору про переведення боргу є необґрунтованими, не свідчать про недійсність такого договору та такі питання були предметами розгляду в інших справах. Таким чином, вимоги позивача про визнання недійсним Договору про переведення боргу в частині договорів позивача не підлягає задоволенню, оскільки були належним чином спростовані стороною відповідача. Так, варто зазначити, що починаючи з 30.01.2015 у вкладника (позивача) була можливість бути обізнаним про стан своїх майнових прав щодо депозитного вкладу за посиланням https://conditions-and-rules.privatbank.ua/news/74/?lang=ru та про наявність укладеного договору переведення боргу від 17.11.2014, укладеного між ПАТ КБ "Приватбанк" та ТОВ "ФК "Фінілон". Таким чином, строк позовної давності до вимог щодо визнання недійсним Договору про переведення боргу сплинув через три роки, як вкладник міг бути обізнаний про порушення своїх прав за депозитним договором, про що у нього була можливість дізнатися щонайменше з 30.01.2015 з розміщеного Банком вказаного вище повідомлення. Отже, сплив строку позовної давності в межах якого вкладник міг звернутися до суду з позовними вимогами цієї позовної заяви (вимогою про визнання недійсним договору переведення боргу від 17.11.2014) починає свій перебіг з 30.01.2015 та закінчується 30.01.2018. Тобто, строк позовної давності щодо вимог позовної заяви про визнання недійсним договору у цій справі сплив 30.01.2018. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №6-2469цс16 та у постанові Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 922/3069/17, зроблено висновки щодо визначення моменту, з якого особа вважається такою, що довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а саме:"Порівняльний аналіз термінів "довідався`та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо". Відтак, суд погоджується з позицією сторони відповідача щодо того, що строки позовної давності пройшли, а позивачем не надано доказів поважності їх пропущення. Разом з цим, суд вважає, що доводи представника АТ КБ «ПриватБанк» про те, що останній не є боржником перед позивачем, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач надав згоду на переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21), від 18.04.2023 у справі 199/3152/20. Так, щодо обставин укладення договору банківського вкладу, процентів та їх виконання варто зазначити, що відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України, проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Так, судом встановлено, що між позивачем та Банком було укладено ряд договорів, а саме: - договір банківського вкладу "Депозит Плюс" № SAMDNWFD0070057644000 від 13.01.2014 року: сума вкладу 240 000.00 грн., ставка 18% річних; - договір банківського вкладу "Універсальний" № SAMDN80000733495085 від 01.03.2013 року: сума вкладу 420 доларів США, ставка 9,25 % річних; - договір банківського вкладу "Стандарт, 12 міс" №SAMDN25000732061414 від 09.01.2013: сума вкладу 20 000,00 доларів США, ставка 10% річних; - договір банківського вкладу "Стандарт, 12 міс" № SAMDN25000732376938 від 21.01.2013 року: сума вкладу 30 000,00 доларів США, сума вкладу 10,5% річних; - договір банківського вкладу "Стандарт, 12 міс" № SAMDN 25000738171940 від 01.10.2013 року : сума вкладу 120 000.00 грн., ставка 18% річних. - договір банківського вкладу "Депозит плюс на 12 міс" № SAMDN25000733950996 від 20.03.2013; сума вкладу 250 000.00 грн., ставка 18% річних;. - картка №6762 4683 1005 7975 на якій розміщені кошти від заробітної плати. З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»). За змістом положень статей 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Окрім цього, варто вказати, що у відповідності до вимог ч. 1 та ч. 3 ст.651 ЦК України - зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України, у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Отже, право клієнта на розірвання депозитного рахунку в односторонньому порядку безумовне. Договір вважається розірваним з моменту отримання банком заяви про розірвання договору. Також, щодо розрівання договору викладена позиція у постанові Верховного суду від 24.08.2023 у справі 757/48968/20, в якій зазначено, що аргументи касаційної скарги про помилковість тверджень банку про те, що договори не можуть вважатись розірваними з моменту звернення позивача до банку із заявами про розірвання договорів, адже вони не відповідають вимогам законодавства. Доводи касаційної скарги представника заявника про те, що заяви позивача про повернення коштів не відповідають встановленим вимогам щодо їх оформлення колегія суддів відхиляє з огляду на те, що сам позивач ініціював процедуру розірвання депозитних договорів, подавши відповідні заяви, а одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своїх домагань, якщо його попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопелю). Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій при розгляді цієї справи не врахували правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах: від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17; від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15; від 14 січня 2022 року у справі № 712/7740/18; від 22 лютого 2022 року у справі № 757/20428/19; від 22 лютого 2022 року у справі № 757/63364/19; від 26 квітня 2022 року у справі № 539/4098/18; від 08 червня 2022 року у справі № 757/61769/19-ц; від 22 червня 2022 року у справі № 219/6058/18 колегія суддів відхиляє скільки оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у вказаних постановах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків». Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що мало місце укладення між сторонами договору банківського вкладу, що підтверджується долученими копіями договорів та документами, як надав Банк, з яких вбачається, що на рахунках позивача були внесенні кошти та нараховані проценти. Відтак, позиція банку щодо неналежності та не підтвердженості належними доказами внесення коштів, наявності договорів є необґрунтованою. Разом з цим, вбачається, що до Банку 24.09.015 надійшла заява позивача про виплату депозитних вкладів та коштів з платіжної картки, що вбачається з листа Банку, який датований 25.09.2015 вих.№20.1.0.0.0/7-20150924/5381. Відтак, договори вже є розірваними через два банківські дні, з 29.09.2015 р. Таким чином, суд прийшов до висновку, що правовідносини між позивачем та Банком були припиненні по вказаним договорам з 29.09.2015 року. Так, відповідно до постанови Верховного Суд України від 25 грудня 2013 року № 6-140цс13 зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку без ненадання вкладнику можливості використання цих коштів - зобов`язання банку з повернення вкладу не є виконаним. Таким чином, після отримання відповідної вимоги вкладника про видачу вкладу банк зобов`язаний видати йому суму вкладу та нараховані на таку суму вкладу проценти. З врахуванням зазначеного, суд вважає, що ПАТ КБ «Приватбанк» не було належним чином виконано свої зоб`язання, а тому вимоги позивача щодо стягнення сум вкладів, на думку суду є правомірними та підлягають задоволенню. Відтак, підлягають стягненню грошові кошти, які були внесенні по Договорам банківського вкладу та нараховані проценти у відповідності до долученого відповідачем витягу з електронного додатку від 17.11.2014, а саме: - за договором банківського вкладу "Депозит Плюс" № SAMDNWFD0070057644000 від 13.01.2014 року: сума вкладу з нарахованими відсотками 249 953,98 грн.; - за договором банківського вкладу "Стандарт, 12 міс" №SAMDN25000732061414 від 09.01.2013: сума вкладу з нарахованими відсотками 26 369,27 доларів США.; - за договором банківського вкладу "Стандарт, 12 міс" № SAMDN25000732376938 від 21.01.2013 року: сума вкладу з нарахованими відсотками 30 794,91 доларів США.; - за договором банківського вкладу "Стандарт, 12 міс" № SAMDN 25000738171940 від 01.10.2013 року : сума вкладу з нарахованими відсотками 122 130,41 грн.; - за договором банківського вкладу "Депозит плюс на 12 міс" № SAMDN25000733950996 від 20.03.2013 : сума вкладу з нарахованими відсотками 255 664,37 грн. Щодо вимоги про стягнення вкладу та відсотків стосовно договору №SAMDN80000733495085 від 01.03.2013, суд прийшов до висновку, що представником відповідача доведено, що договір було розірвано 07.03.2014 та залишок коштів за ним у розмірі 4 986, 57 доларів США переведені на поточний рахунок № [NUMBER] , що підтверджується долученою довідкою за підписом головного бухгалтера. Відтак, суд вважає, що вимоги позивача стосовно даного договору не підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання Банку були виконанні. Щодо карткового рахунку позивача на якому містились грошові кошти, суд прийшов до висновку, що останній має право на повернення коштів, які на ньому знаходились. Разом з цим, суд приймає до уваги позицію представника Банку щодо того, що позивач звертався до Банку із заявою про виплату грошових коштів, у тому числі, які знаходилися на платіжній картці № [NUMBER] (картка для заробітної плати) ще у вересні 2015 року та з того часу до моменту звернення позивача до суду із позовом про стягнення таких коштів пройшло сім років. Відтак, позивач пропустив строк позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості за карткою №6762468310057975, оскільки правова природа таких коштів відмінна від природи (правового визначення) коштів, що розміщуються на депозитних рахунках, та до яких не може застосуватись строк давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Таким чином, оскільки представником Банку заявлено вимогу щодо застосування строку давності стосовно рахунку в частині стягнення коштів за карткою № [NUMBER] , суд прийшов до висновку про відмову в частині даних вимог, оскільки пропущено строк позовної давності. Щодо не нарахованих відсотків варто зазначити, що положеннями ч. 3, ч. 4 ст. 1060 ЦК України визначено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 1061 ЦК України встановлено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Сукупний аналіз наведених положень закону та умов договорів банківських вкладів вказує на те, що у разі подання вкладником заяви про розірвання договору, Банк здійснює виплату всієї суми вкладу разом з нарахованими відсотками на вклад і дія договору після цього припиняється. Разом з цим, оскільки договірні правовідносини між позивачем та відповідачем є припинені з 29.09.2015, то розрахунок відсотків необхідно здійснювати за період з 18.11.2014 (наступний день з моменту переведення боргу по 28.09.2015 (останній день нарахування відсотків, оскільки припинено правовідносини між сторонами 29.09.2015). Таким чином, розрахунок позивача є невірним, оскільки виходить за межі дати розірвання договору в односторонньому порядку. З врахуванням зазначеного, підлягають стягненню відсотки по наступним вкладам, за період з 18.11.2014 по 28.09.2015, а саме: - договір банківського вкладу "Депозит Плюс" № SAMDNWFD0070057644000 від 13.01.2014 року: сума вкладу 240 000.00 грн., ставка 18% річних: 240 000,00 грн. х 18% х 315/365 =37 282,19 грн. - договір банківського вкладу "Стандарт, 12 міс" №SAMDN25000732061414 від 09.01.2013: сума вкладу 20 000,00 USD., ставка 10%: 20 000,00 доларів США х10% х315/365 = 1 726,02 доларів США. - договір банківського вкладу "Стандарт, 12 міс" №№ [NUMBER] від 21.01.2013 року: сума вкладу 30 000,00 USD, ставка 10,5 %: 30 000,00 х 10,5% х 315/365 = 2 718,49 доларів США. - договір банківського вкладу "Стандарт, 12 міс" № SAMDN 25000738171940 від 01.10.2013 року : сума вкладу 120 000.00 грн., ставка 18%: 120 000,00 х 18% х315/365 = 18 641,09 грн. - договір банківського вкладу "Депозит плюс на 12 міс" № SAMDN25000733950996 від 20.03.2013 : сума вкладу 250 000.00 грн., ставка 18%: 250 000,00 грн. х 18% х 315/365 = 38 835,62 грн. Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»). З огляду на те, що позивач правомірно сподівався на належне виконання договору вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі, особи, винні в порушенні правил банківських операцій, у спірних правовідносинах з позивачем діяли від імені банку та розпоряджалися на власний розсуд коштами позивача вже після передачі їх на депозит, отже вчиняли протиправні дії стосовно коштів, які перейшли у власність відповідача, позивач не може бути відповідальною за порушення, вчинені посадовими особами відповідача, оскільки ним виконані умови укладених угод. За змістом положень статей 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно з частиною другою статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення грошової суми в іноземній валюті здійснюється у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет № 15-93). При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні. Крім того, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, так само слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності. Наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за статтею 625 ЦК України не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа №6-1286цс16). Також, враховуючи це та правову позицію Верховного Суду України, яка викладена у постанові №6-39цс/13 від 29.05.2013 року, та докази, які містяться в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що є обґрунтовані підстави для нарахування трьох відсотків річних на прострочену грошову суму за договорами банківського вкладу, укладених між позивачем та відповідачем. Крім того зазначено, що згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суд прийшов до висновку, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, що не є сумою банківського вкладу або процентами за ним, в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті повинен бути зазначений із вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Так, вбачається, що позивач просить суд стягнути 3% річних, по вкладам за період з 17.11.2014 по 07.09.2021, що частково виходить за межі позовної давності. Стягнення 3% річних можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Таким чином, виходячи із вимог імперативної норми закону, розрахунок 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, може бути здійснений виключно у межах строку загальної позовної давності (три роки). Тобто розрахунок може бути здійснений лише з 17.09.2018 з урахуванням дати направлення позовної заяви до суду 07.09.2021 р., з урахуванням вимог позивача. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що заява представника відповідача про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню в даній частині та підлягає стягненню відсотки, за період 17.09.2018 по 07.09.2021 р. Окрім цього, суд звертає увагу, що Верховний суд наголошує, що положення статей 3, 509, 625 ЦК України, передбачають нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, таким чином помилковим є твердження, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів. Наведену правову позицію також викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №916/2889/13. За таких обставин суд приходить до висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення що стягнення 3% річних в межах трьорічного строку. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про стягнення на користь позивача з Акціонерного товариства Комерційного багнку «Приватбанк» 3% річних по наступним договорам, а саме: - договір банківського вкладу "Депозит Плюс" № SAMDNWFD0070057644000 від 13.01.2014 року: сума вкладу 240 000.00 грн. х 3% / 100%х1087 днів/365 = 21 422,47 грн.; - договір банківського вкладу "Стандарт, 12 міс" №SAMDN25000732061414 від 09.01.2013: сума вкладу 20 000,00 USD х 3% / 100%х1087 днів/365 = 1 785,21 доларів США.; - договір банківського вкладу "Стандарт, 12 міс" №№ SAMDN25000732376938 від 21.01.2013 року: сума вкладу 30 000,00 USD х 3% / 100%х1087 днів/365 = 2 677,81 доларів США. - договір банківського вкладу "Стандарт, 12 міс" № SAMDN 25000738171940 від 01.10.2013 року : сума вкладу 120 000.00 грн. х 3% / 100% х1087 днів/365 = 10 711,23 грн. - договір банківського вкладу "Депозит плюс на 12 міс" № SAMDN25000733950996 від 20.03.2013: сума вкладу 250 000.00 грн. х 3% / 100% х1087 днів/365 = 22 315,07 грн. Таким чином, вимоги про стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню, з зазначених вище підстав. Так, в прохальній частині позивачем було пораховано інфляційні нарахування, однак останнім не було надано обґрунтував суми, які він просить стягнути та їх розрахунку, а тому таке стягнення не підлягає задоволенню. Окрім цього, суд визнав явку позивача обов`язковою, з метою належного розгляду справи, уточнення всіх необхідних вимог та обставин справи, однак позивач та його представник не з`являлись в судові засідання та обмежувались лише поданням заяви про розгляд справи за їх відсутності. Щодо позиції позивача щодо незаконного стягнення коштів, варто зазначити, що у відповідності до підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. Підтвердженням цьому є пункт 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у відповідності до якого банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 цього Закону. Тобто, відповідальність за підпунктом 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" є неможливою без наявності відповідного доручення клієнта, про що прямо свідчить структура побудови зазначеної норми. Таким чином, суд погоджується з позицією представника Банку, що позовними вимогами у цій справі є не повернення незаконно списаних коштів з рахунків позивача, а стягнення коштів за спірними депозитними договорами (повернення суми вкладу), а тому дана вимога не підлягає задоволенню. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що наявний факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення позивачу банківських вкладів та відповідних відсотків, а тому вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з зазначених вище підстав. У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд, звертає увагу, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави. За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Згідно закріплених положень у частині третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як визначено положеннями частини першої статті 13 ЦПК України. Так, судом встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260). З врахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, про те, що позивачем доведені обставини, на які він посилається, а тому вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з викладених вище підстав. Відтак, оскільки суд прийшов до висновку, що стороною Банку було порушено права та інтереси позивача стосовно не виконання своїх зобов`язань, то вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України та вважає, що з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» в дохід держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним вимогам по оплаті судового збору в розмірі 15 140,00 грн., оскільки позивач звільнений від оплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial