Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

29.11.2023 [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє законний представник [PERSON] , звернулися до суду з позовною заявою, в якій просять визнати неповнолітню [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Короткий виклад доводів позивача, заперечень відповідача Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка [PERSON] є власником 2/3 частки квартири [ADDRESS] . [PERSON] належить на праві власності 1/3 частки вказаної квартири. [PERSON] була визнана недієздатною та знаходиться у психоневрологічному відділенні. Відповідачка - [PERSON] являється дочкою [PERSON] . У квартирі [PERSON] не проживає із серпня 2018 року, оскільки її забрав на проживання до себе батько, виїхавши у невідоме місце. Зареєстроване місце проживання відповідачки у вказаній квартирі створює перешкоди позивачці [PERSON] оформити субсидію. Відзив на позовну заяву не надходив. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 12.12.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження. Для надання висновку щодо розв`язання даного спору до участі в справі залучено орган опіки і піклування - виконавчий комітет Бердичівської міської ради. Ухвалою суду від 11.01.2024 задоволено клопотання позивачки про виклик свідків, закрито підготовче провадження. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги. Пояснила, що відповідачка - це її онука та дочка [PERSON] . [PERSON] має психічне захворювання та проживає в лікувальному закладі. Через реєстрацію онуки в квартирі при оформленні субсидії їй потрібно один раз у шість місяців поновлювати документи та вона не завжди встигає такі документи подати. Вона хворіє та часто залишається без субсидії. Онуку ще у 2018 році забрав на проживання до себе її батько у АР Крим. Будь-якого спілкування із онукою вона не має. Відповідачка [PERSON] була повідомлена про судовий розгляд шляхом направлення судової повістки за адресою її зареєстрованого місця проживання, а також через публікацію оголошення про виклик її законного представника на вебпорталі судової влади України. За згоди позивачки, суд постановив ухвалу від 14.03.2024 про заочний розгляд справи. За клопотанням позивачки судовий розгляд завершено без допиту свідків [PERSON] та [PERSON] . Фактичні обставини встановлені судом, докази на їх підтвердження Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01.12.1993, виданого відділом житлово-комунального господарства виконкому Бердичівської міської ради, а також свідоцтва про право на спадщину від 06.06.2019 [PERSON] є власником 2/3 частки квартири [ADDRESS] . [PERSON] являється власником 1/3 частки цієї квартири (а.с. 18, 19). [PERSON] являється дочкою [PERSON] , що вбачається із копії свідоцтва про народження (а.с. 16). Із витягу № 4528 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] із 21.09.2012 по теперішній час (а.с. 17). Відповідно до довідки голови правління ОСББ «Фіалки-59» від 07.11.2023 та акта від 06.11.2023 комісії в складі: голови правління ОСББ «Фіалки-59» Криви Л.І. та члена правління [PERSON] - за адресою: [ADDRESS] станом на 06.11.2023 проживає [PERSON] , а її онука [PERSON] в квартирі не проживає більше 3 років. Зі слів власника квартири онука проживає із батьком в АР Крим (а.с. 20). Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16.02.2018 [PERSON] визнана недієздатною та її опікуном призначена [PERSON] (а.с. 22). [PERSON] 25.10.2023 звернулася із заявою до відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Бердичівської міської ради із проханням зняти задеклароване/зареєстроване місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23). Головним спеціалістом відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 26.10.2023 у знятті із задекларованого місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] відмовлено (а.с. 23, зворот). Відповідно до висновку органу опіки та піклування -виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 19.01.2024 - орган опіки і піклування дійшов висновку про недоцільність визнання такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] [PERSON] , оскільки це призведе до порушення прав дитини (а.с. 55). Норми прави, застосовані судом, висновки суду У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За статтею 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17. За статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц). У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-57цс11 сформульована правова позиція, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням згідно статті 405 ЦК України, враховуються причини її відсутності понад один рік. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Таким чином малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За матеріалами справи відповідачка є дочкою співвласниці житла [PERSON] , яка визнана судом недієздатною. Позивачка твердить, що із 2018 року [PERSON] проживає із батьком у АР Крим. Про цей факт також вказано у акті, складеному ОСББ та про це зазначено у висновку органу опіки та піклування щодо вирішення даного спору. Із початку 2014 року Автономна Республіка Крим тимчасово окупована російською федерацією. Із 24 лютого 2022 року в Україні триває війна внаслідок повномасштабного збройного нападу російської федерації. Станом на 2018 рік [PERSON] мала вік 10 років. Тобто, із часу коли [PERSON] була передана на проживання батькові на територію, яка уже на той час була тимчасово окупованою, [PERSON] не мала права самостійно визначати своє місце проживання, як і не мала можливості через війну змінити своє місце проживання, після досягнення нею віку 14 років. Вказані факти суд вважає такими, що доводять ту обставину, що [PERSON] не з власної волі понад один рік не проживає у квартирі [ADDRESS] , у якій 1/3 частки належить її матері. Крім того, суду не надано доказів про фактичне місце проживання [PERSON] на час розгляду справи в суді та доказів про проживання її із батьком. Також позивачка не долучила до позову жодного доказу на підтвердження того, що реєстрація онуки в її житлі перешкоджає її правам, як співвласника житла. Рішень про відмову в наданні позивачці субсидії матеріали справи не містять. Тому, діючи в інтересах дитини, суд погоджується із висновком органу опіки та піклування та доходить висновку про відмову в задоволенні позову. Розподіл судових витрат Оскільки позивачка як особа із інвалідністю другої групи звільнена від сплати судового збору, виходячи із положень ст. 141 ЦПК України підстави для вирішення питання розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed