Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни про скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 24 липня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №DNI0G100000117, відповідно до якого Банк надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 48 150,00 доларів США з яких 36 000,00 доларів США на придбання нерухомості, а 12 150,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати із строком повернення до 24 липня 2037 року. 24 липня 2007 року між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір №DNI0G200000117, відповідно до якого Банк надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 9 000,00 доларів США на оплату першого внеску, зі оплатою за користування відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу із строком повернення до 24 липня 2037 року. Для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитними договорами, 24 липня 2007 року між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. Згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме домоволодіння, яке розташоване за адресою [ADDRESS] . Відповідно до пункту 35.4. договору іпотеки від 24.07.2008 вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 227 500,00 грн., що в еквіваленті складає 41 364 дол. США за офіційним курсом Національного банку України (5,05) на дату укладення цього договору. 19 серпня 2021 року позивачу надійшов лист від Банку, в якому знаходилась вимога від 28.07.2021 та інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна за №265695717 від 14.07.2021. В даній вимозі, Банк зазначив, що 08.12.2016 на підставі договору іпотеки від 08.12.2016 він отримав у власність будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , загальною площею 38,30 кв.м. Тобто, той будинок (домоволодіння), що був переданий для убезпечення виконання зобов`язань за Кредитними договорами. Так, згідно доданої Інформаційної довідки 08.12.2016 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. було зареєстровано право власності на домоволодіння за Банком, номер запису 17963495. Проте, реєструючи за АТ КБ «Приватбанк» право власності на домоволодіння, приватним нотаріусом не було перевірено чи дотримано банком всієї процедури, що є обов`язковою для реєстрації майна за договором про задоволення вимог іпотеко держателя, що підтверджує незаконність проведеної реєстраційної дії. На підставі викладеного, позивач просив суд - скасувати рішення державного реєстратора, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни №32860814 від 12.12.2016 про державну реєстрацію права власності №17963495 від 08.12.2016, з одночасним припиненням права власності АТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ 14360570, на домоволодіння за адресою [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22 травня 2023 року позовна заява залишена без руху. Ухвалою суду від 06 червня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а також визначено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 02 серпня 2023 року продовжено строк підготовчого провадження. Ухвалою суду від 07 листопада 2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду від 12 грудня 2023 року за клопотанням представника відповідача витребувано у Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур належним чином завірену копію реєстраційної справи щодо реєстрації переходу прав власності на предмет іпотеки, який розташований за адресою - [ADDRESS] , загальною площею 38,3 кв.м., які були надані приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіній Ліані Леонідівні і на підставі яких 08.12.2016 здійснено реєстрацію права власності на вищезазначене нерухоме майно за АТ КБ «Приватбанк». У судовому засіданні адвокат Василець М.С. представник позивача позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених у ньому. Додатково пояснила, що на повідомленні банку не підпис позивача [PERSON] . Крім того, відсутній опис вкладень, з якого вбачалося би яка інформація була направлена у 2016 році позивачу, про що зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2023 року у справі №639/5752/20. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк», будучи належним чином повідомленим про час та день розгляду справи, до суду не з`явився. До суду надано відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав, зазначивши, що 08.12.2016 ПАТ АТ «Приватбанк» отримав у власність спірну квартиру у відповідності до вимог чинного законодавства на момент набуття та умов Договору іпотеки, укладеного та погодженого сторонами. Відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л. у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 24 липня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №DNI0G100000117, відповідно до якого Банк надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 48 150,00 доларів США з яких 36 000,00 доларів США на придбання нерухомості, а 12 150,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати із строком повернення до 24 липня 2037 року. 24 липня 2007 року між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір №DNI0G200000117, відповідно до якого Банк надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 9 000,00 доларів США на оплату першого внеску, зі оплатою за користування відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу із строком повернення до 24 липня 2037 року. Для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитними договорами, 24 липня 2007 року між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. Згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме домоволодіння, яке розташоване за адресою [ADDRESS] . Відповідно до пункту 35.4. договору іпотеки від 24.07.2008 вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 227 500,00 грн., що в еквіваленті складає 41 364 дол. США за офіційним курсом Національного банку України (5,05) на дату укладення цього договору. Пунктом 24 договору іпотеки передбачено, що у випадку порушення Кредитного договору Позичальником або цього договору Іпотекодавцем Іпотекодержатель направляє Іпотекодавцю і Позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцяти денного строки вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно до цього договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно із статтями 1, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Статтею 35 цього закону передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону). Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті). Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном. В матеріалах справи наявне повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» від 09.09.2016 на адресу [PERSON] за вих. №8 та повідомлення про вручення [PERSON] 13.09.2016 листа. Проте, опис вкладень відсутній, неможливо достеменно встановити який лист отримано [PERSON] 13.09.2016 і чи особисто [PERSON] отримано цей лист. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Статтею 12 Закону передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків щодо збереження чи страхування предмета іпотеки іпотекодержатель може скористатися правами, визначеними згідно з частиною першою цієї статті, або вжити заходів для збереження чи страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт. Іпотекодавець зобов`язаний негайно на вимогу іпотекодержателя відшкодувати останньому всі витрати, понесені у зв`язку з вжиттям заходів щодо збереження та страхування предмета іпотеки. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, положення Закону України «Про іпотеку» передбачають лише три способи звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 цього Закону), а саме на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса. Згідно із частиною третьою зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати такі способи задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього ж Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього ж Закону. ПАТ КБ «Приватбанк» вирішило реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки, а саме шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає порядок передачі іпотекодержателю прав на предмет іпотеки. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав;\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Дослідивши умови договору іпотеки суди дійшли висновку, що сторони погодили три можливі шляхи для звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому положення Закону України «Про іпотеку» вказують, що позасудовий спосіб реалізації права на звернення стягнення на предмет іпотеки можливий або на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, або відповідного застереження в іпотечному договорі. Дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що АТ КБ «Приватбанк» не дотримано процедуру встановлену статтею 35 Закону України «Про іпотеку». За встановлених обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 1073 грн. 60 коп. з кожного.

Outcome: approved