Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, просить усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] з житлового приміщенням за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана позивачем з прилюдних торгів на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки складеного приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М. від 10.11.2021. На даний час в квартирі ніхто не зареєстрований, проте фактично проживає відповідачка, остання житлове приміщення не звільнила. Правоохоронні органи на звернення позивача з приводу самовільного зайняття квартири рекомендували звернутись до суду та виконавчої служби, у зв`язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.02.2024 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. Відповідач подала відзив на позовну заяву та зазначила, що не згодна з проведеними торгами, вважає, що дані торги проведенні з грубим порушенням чинного законодавства, оскільки виконавець її не повідомив про проведення торгів, стартову ціну, чим порушив її права та законні інтереси. Наразі її адвокат готує позовну заяву про визнання недійсними електронних торгів. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав викладених у відзиві. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач по справі є власником квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом від 14.12.2021, виданим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 8520 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Вказана квартира була придбана позивачем з прилюдних торгів на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки складеного приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М. від 10.11.2021 року. Квартира, належала боржнику [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 19.01.2007 року, реєстровий номер 224. Згідно довідки про результати перевірки інформації, викладеної у зверненні від 12.10.2023 вбачається, що за зверненням [PERSON] було здійснено перевірку, останній пояснив, що квартира [ADDRESS] була куплена [PERSON] та згідно довіреності [PERSON] може мати вільний доступ до квартири та укладати договори. За попередньою домовленістю [PERSON] зобов`язалась залишити вказану квартиру, але до теперішнього часу вона її не залишила, чим самовільно зайняла житлове приміщення [PERSON] . Рекомендовано звернутись до ВДВС м. Чернігова та за необхідністю до суду. Відповідно до положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч.4 статті 9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтею 391\~ЦК України «Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння», якою визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.317\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1\~ст.321 ЦК України\~визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За нормою ст.319\~ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч.3 ст.116\~ЖК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1, ч.6\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Оцінивши надані докази в сукупності, суд дійшов висновку, що доводи позивачки знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи належними доказами, проживання відповідачки в будинку порушує права позивачки. Отже, враховуючи встановлені обставини та вказані норми, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, оскільки є підстави для усунення перешкод позивачці в користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідачки без надання іншого житлового приміщення. На підставі викладеного,

Outcome: approved