Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

4 жовтня 2022 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсними електронних торгів з продажу нерухомості. В заяві зазначила, що 26 січня 2016 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання рішення суду про стягнення з позивачки на користь акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованості за кредитним договором, виконавчий лист за яким був повернутий стягувачу постановою від 26.05.2016 року на підставі пункту 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». 26 квітня 2017 року позивач виконала кредитні зобов`язання перед фінансовою установою в повному обсязі, отримавши повідомлення про анулювання кредитної заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11249697000 в сумі 20 275,79 доларів США. У зв`язку з викладеним 29 травня 2017 року банк звернувся до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції із заявою про закриття виконавчого провадження через добровільне виконання боржником рішення суду. Проте Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в межах виконавчого провадження № [NUMBER] з електронних торгів, що були проведені державним підприємством «Сетам» 25 серпня 2021 року, продав належну позивачці квартиру [ADDRESS] за ціною 425 323 грн. Так як спірне житло передано на торги у відсутність передбачених законом підстав, в порядку примусового виконання рішення, яке було повністю виконано за чотири роки до проведення торгів, електронні торги як різновид правочину купівлі-продажу через невідповідність вимогам закону є недійсними. У зв`язку з викладеним позивач просить: -визнати недійсними електронні торги з реалізації квартири [ADDRESS] , оформлені протоколом державного підприємства «СЕТАМ» № 551362 від 25.08.2021 року, реєстраційний номер лота 489813, переможцем яких стала [PERSON] ; -визнати недійсним акт про проведені електронні торги від 06.09.2021 року, складений 6 вересня 2021 року заступником начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на підставі протоколу № 551362 від 25.08.2021 року про проведення електронних торгів з реалізації лоту № 489813. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Заходи забезпечення позову, доказів судом не застосовувалися. Ухвалою суду від 28.02.2023 року підготовче провадження в справі закрито та в справі призначено судовий розгляд. 20 грудня 2022 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив державного підприємства «Сетам», з якого випливає, що відповідач другий проти задоволення позову заперечує з огляду на таке. 25 серпня 2021 року відповідачем за лотом № 489813 з реалізації квартири [ADDRESS] проведено електронні торги. Визнання їх як різновиду договору купівлі-продажу недійсними може бути зумовлено порушеннями встановлених законодавством правил проведення торгів. Між тим жодного порушення правил проведення електронних торгів, впливу таких порушень на результат торгів, а також порушення законних прав позивача не доведено, що свідчить про необґрунтованість позову та необхідність відмови в його задоволенні. У відповідності до «Порядку реалізації арештованого майна», затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29.09.2016 року, організатор електронних торгів здійснює внесення до Системи інформації про арештоване майно за заявкою відділу державної виконавчої служби або приватного виконавця, перевірка змісту якої (заявки) організатором не здійснюється, а за відповідність документів, на підставі яких вноситься інформація до Системи, а також за достовірність інформації, зазначеної у заявці, відповідають посадові особи відділу державної виконавчої служби (приватні виконавці). Організатор перевіряє повноту заповнення заявки, у разі невідповідності якої вимогам, встановленим «Порядком…», через особистий кабінет відділу державної виконавчої служби (приватного виконавця) повідомляє означених осіб про необхідність усунення недоліків протягом трьох робочих днів. Жодним нормативним актом не передбачено обов`язку організатора перевіряти законність дій виконавця щодо передачі майна на реалізацію та достовірність інформації, зазначеної у заявці на реалізацію арештованого майна. Так як позивачка посилається лише на неправомірні дії органу державної виконавчої служби, між тим жодного порушення організатором торгів правил проведення торгів допущено не було, а порушення при здійсненні виконавчого провадження мають самостійний спосіб оскарження, в задоволенні позову, на думку представника відповідача, належить відмовити. З письмового відзиву представника відповідачки [PERSON] випливає, що відповідачка заперечує проти задоволення позову з огляду на те, що електронні торги як різновид договору купівлі-продажу можуть бути визнані недійсними з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, що встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Для визнання електронних торгів недійсними необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог порядку та інших норм законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. І так як порушень встановленого законом порядку проведення електронних торгів допущено не було, між тим дії державного або приватного виконавця, які не стосуються правил проведення торгів, підлягають самостійному оскарженню, підстави для ухвалення рішення на користь позовних вимог відсутні. У відзиві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зазначено таке. В провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 336/6133/14-ц про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту в сумі 26571,38 доларів США і 22751 грн. 38 коп., яке відкрите на підставі постанови державного виконавця від 26.01.2016 року. 26 травня 2016 року на підставі пункту 5 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець винесла постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Згодом, на підставі розпорядження начальника відділу від 17.05.2021 року, було здійснено перевірку дільниці виконавця № 8, в ході якої встановлено, що постанова державного виконавця Соріної Ю.Ю. від 26.05.2016 року не сформована і не роздрукована, хоча й наявна в автоматизованій системі виконавчих проваджень. При цьому виконавче провадження № [NUMBER] продовжувало знаходитись в відділі виконавчої служби разом з оригіналом виконавчого документа та заявою стягувача про примусове виконання рішення суду. Перевіркою матеріалів виконавчого провадження встановлено, що державним виконавцем під час його здійснення не були дотримані вимоги ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження щодо необхідності звернення до Державної податкової служби, Пенсійного фонду України з метою перевірки майнового стану боржника, виявлення банківських рахунків боржника, отримання інформації про її доходи, наявність нерухомого та іншого майна, що підлягає реєстрації. З урахуванням означеного начальником відділу у відповідності до встановленого частиною 3 ст. 74 Закону «Про виконавче провадження» права про скасування постанови або іншого процесуального документа, винесеного державним виконавцем, постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.05.2016 року було скасовано на підставі відповідної постанови від 25.05.2021 року. В цей же день, а саме: 25 травня 2021 року, винесено постанову про арешт коштів боржника на загальну суму боргу, що становила 823 301 грн. 75 коп., яку направлено до банківських установ, підключених до системи автоматизованого арешту коштів, а також постанову про арешт всього майна боржника. Під час здійснення примусового виконання рішення встановлено, що боржнику у виконавчому провадженні - позивачці по справі - належить квартира [ADDRESS] , щодо якої головним управлінням ДПС у Запорізькій області на підставі акту опису майна від 30.01.2020 року встановлено податкову заставу через наявність у [PERSON] податкового боргу в сумі 224 566 грн. 31 коп. У відповідності до ст. 56 Закону «Про виконавче провадження» в інтересах забезпечення реального виконання рішення в межах вказаного виконавчого провадження 19 липня 2021 року винесено постанову про арешт належної позивачці квартири і в цей же день призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання - для визначення початкової вартості описаного майна, а 2 серпня 2021 року до державного підприємства «Сетам» подано заявку про реалізацію арештованого майна, повідомлення про результати оцінки арештованого майна направлено сторонам виконавчого провадження. 25 серпня 2021 року проведено електронні торги, переможцем яких визнана [PERSON] , копію акта про проведені електронні торги надіслано сторонам провадження, а 2 вересня 2021 року на адресу стягувача акціонерного товариства «УкрСиббанк» направлено вимогу державного виконавця про надання актуальних банківських реквізитів для подальшого перерахування стягнутих з боржника грошових коштів за виконавчим документом. 12 жовтня 2021 року до відділу надійшла інформація від стягувача про те, що банк не має будь-яких фінансових претензій до [PERSON] , оскільки зобов`язання за кредитним договором між сторонами припинені та всі рахунки по кредитному договору закриті. Суму, що залишилась після реалізації арештованого майна, перерахування грошових коштів заставодержателю в особі Державної податкової служби, утримання виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, в розмірі 54 090 грн. 68 коп. перераховано боржниці у виконавчому провадженні. Представник зазначає, що реалізація арештованого майна відбулася з дотриманням норм чинного законодавства, тому немає підстав для визнання електронних торгів як різновиду договору купівлі-продажу недійсними, оскільки для визнання правочину недійсним необхідна констатація недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Порушення ж, допущені посадовими особами державної виконавчої служби до початку прилюдних торгів, не можуть бути підставою для визнання торгів недійсними. У зв`язку з викладеним відповідач в особі представника просить про відмову у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позову. Окрім наведених в заяві доводів, пояснила, що у службових осіб державної виконавчої служби не було підстав вчинювати у цьому виконавчому провадженні будь-які виконавчі дії не лише тому, що рішення було добровільно виконане ще в 2016 році, про що стягувач повідомив державного виконавця, а ще й тому, що у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу, рішення про яке (повернення) прийнято ще 26 травня 2016 року, виконавче провадження вважається закінченим. Всі ж дії, вчинені державним виконавцем в межах провадження, яке було поновлено на підставі постанови начальника відділу виконавчої служби від 25.05.2021 року, що винесена за спливом п`яти років після прийняття рішення про повернення виконавчого документа, є безпідставними, так як означену постанову рішенням суду, яке набрало законної сили, визнано протиправною та скасовано. Так як були відсутні жодні підстави для проведення електронних торгів, просить визнати їх недійсними. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечує з використанням тих самих доводів, які він навів у відзиві. Представник відділу державної виконавчої служби вважає, що позовні вимоги належить залишити без задоволення на підставах, що викладені у письмовому відзиві відповідача. Представник державного підприємства «Сетам», належним чином повідомлений про дату, час та місце розв`язання спору, до суду не з`явився, надавши письмове звернення, яке містить прохання про вирішення справи без його участі. Означені обставини у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили вирішення справи у відсутність вказаного учасника. Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню. Поняття правочину внормовано статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), як випливає із змісту частини 2 статті 202 ЦК України. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України, у відповідності до якої: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (1) ; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (5). Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону врегульовані параграфом 2 Глави 16 Розділу ІV ЦК України і зводяться до визнання правочину недійсним за позовом однієї із сторін правочину або іншої заінтересованої особи, підставою для чого є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК. Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, встановлено статтею 204 ЦК України. Поряд з цим статтею 215 ЦК України внормовано підстави для визнання правочину недійсним. Зокрема, підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Купівля-продаж майна з електронних торгів є різновидом договору купівлі-продажу, тому до нього треба застосовувати положення Глави 54 ЦК України, що внормовує даний вид договірних зобов`язань. У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ч. 4 ст. 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Предметом договору купівлі-продажу, як випливає із змісту ст. 656 ЦК України, може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. З наведеного положення про договір купівлі-продажу слідує, що предметом купівлі-продажу може бути лише належний продавцеві предмет, і він вправі здійснювати його відчуження. Як зазначено в постанові Верховного Суду в справі № 233/4365/18 від 04.07.2023 року, набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів. З вказаного висновку Верховного Суду випливає, що для задіяння процедури продажу майна з електронних торгів уповноважені особи державної виконавчої служби мають бути наділеними правом примусового продажу майна боржника. Як зазначено представником відповідача, реалізація належного позивачці майна сталася в межах виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 336/6133/14-ц про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту в сумі 26571,38 доларів США і 22751 грн. 38 коп., яке відкрите на підставі постанови державного виконавця від 26.01.2016 року. Зі змісту статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Таким чином, поняття «виконавче провадження» припускає здійснення комплексу встановлених законом заходів, що спрямовані на примусове виконання рішень суду та рішень інших органів (посадових осіб). Здійснення виконавчого провадження розпочинається з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Обов`язки і права виконавців під час здійснення виконавчого провадження внормовані статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», у відповідності до якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. До заходів примусового виконання рішень в силу законодавства про виконавче провадження відноситься і звернення стягнення на майно боржника, зокрема, шляхом реалізації його з публічних торгів (ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»). Означені заходи примусового виконання рішення можуть бути застосовані лише під час існування виконавчого провадження, як свідчить системний аналіз наведених положень Закону «Про виконавче провадження». Як встановлено судом, виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 336/6133/14-ц про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту в сумі 26571,38 доларів США і 22751 грн. 38 коп. відкрите на підставі постанови державного виконавця від 26.01.2016 року (а. с. 205). Разом з тим вказане виконавче провадження в силу ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» вважається закінченим, оскільки у виконавчому провадженні існує постанова державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу та закінчився строк, передбачений законом для відповідного виду стягнення (п. 7 ч. 1 ст. 39). Постанова начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 25.05.2021 року про скасування постанови від 26.05.2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу визнана протиправною і скасована на підставі рішення Запорізького окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили (а. с. 211-213, 24-27). Окрім того, вказане виконавче провадження вважається закінченим на підставі пункту 9 частини 1 ст. 39 Закону у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, про що свідчить повідомлення «УкрСиббанку» про анулювання боргу [PERSON] (а. с. 18). Таким чином, суд доходить висновку про відсутність підстав для здійснення примусових виконавчих дій, зокрема, таких, як реалізація майна боржника з електронних торгів, оскільки вони здійснені у відсутність підстав для існування виконавчого провадження, що є неприпустимим. Як зазначено, продавцями, що здійснюють примусовий продаж майна боржника у виконавчому провадженні, є державна виконавча служба і організатор електронних торгів. Порядок реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів затверджений наказом Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29.09.2016 року За змістом «Порядку…», він внормовує процедуру відчуження арештованого майна боржника у виконавчому провадженні, на яке звернено стягнення і яке підлягає примусовій реалізації. З наведеного випливає, що лише під час реалізації арештованого майна боржника під час здійснення виконавчого провадження застосовуються врегульовані означеним «Порядком…» процедури, а органи виконавчої служби та організатор електронних торгів набувають права продавців, які мають право примусового продажу такого майна. Разом з тим, відсутність виконавчого провадження і, відповідно до цього, - протиправність виконання будь-яких виконавчих дій, яка встановлена і згаданим рішенням Запорізького окружного адміністративного суду, не дають вказаним особам жодного права на розпорядження майном особи, в тому числі за внормованою Законом «Про виконавче провадження» та «Порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів» процедурою. Проте право на відчуження майна за загальними правилами про договір купівлі-продажу мають лише власники такого майна або особи, наділені правом розпоряджатися цим майном. За згаданих обставин оспорюваний договір є таким, чиї положення не відповідають нормам цивільного законодавства України у відповідності до частини 1 ст. 203 ЦК України, згідно із якою зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Як вже зазначено, відповідно до наведеної статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Однією з вимог до правочину в силу частини 1 статті 203 ЦК України є відповідність правочину законодавству (зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, що приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. В силу п. 8 зазначеної постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203, саме на момент вчинення правочину. Так як набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, торги можуть бути визнані недійсними у випадку недодержання в момент їх проведення вимог, що встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, за змістом постанови Верховного Суду № 233/4365/18 від 04.07.2023 року. Так як зміст договору відчуження належної позивачці квартири з електронних торгів суперечить вимогам закону, оскільки у продавців майна на момент його відчуження було відсутнє право його продажу, суд погоджується з вимогою позову про визнання торгів недійсними. Таким чином, встановивши наявність підстав недійсності правочину і наявність у позивача законного цивільного інтересу до предмета спору, суд знаходить за необхідне застосувати положення частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України і визнати електронні торги з продажу належної позивачці квартири недійсними. Процедура реалізації майна на публічних електронних торгах полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу до покупця-учасника публічних електронних торгів права власності на майно боржника, на яке звернули стягнення. Тому, враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення публічних електронних торгів, складення за результатами їх проведення відповідного акта є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних електронних торгах, тобто є правочином. У зв`язку з викладеним суд знаходить ґрунтовною і вимогу позову про визнання недійсним акту про проведені електронні торги від 06.09.2021 року, складеного 6 вересня 2021 року заступником начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на підставі протоколу № 551362 від 25.08.2021 року про проведення електронних торгів з реалізації лоту № 489813. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В постанові Верховного Суду в справі № 233/4365/18 від 04.07.2023 року зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідками. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Право власника на захист свого права шляхом висування вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння встановлено статтею 387 ЦК України, право власника на витребування майна від добросовісного набувача внормовано статтею 388 ЦК України. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі (було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння (1); було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння (2); вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом(3)). Так як законом встановлено презумпцію правомірності набуття права власності (ст. ст. 12, 328 ЦК України), суд вважає, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем. Як випливає з роз`яснень п. 22 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Аналогічні роз`яснення містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до яких за умови визнання першого договору недійсним позови власника майна про визнання наступних правочинів щодо відчуження цього майна недійсними не підлягають задоволенню, а засобом судового захисту є подання віндикаційного позову. Разом з тим суд позбавлений можливості констатувати, що позивачкою обраний неналежний та неефективний спосіб захисту права, а вимагати усунення порушення свого права їй належало шляхом пред`явлення віндикаційного позову, виходячи з такого. Частиною 2 статті 388 ЦК України встановлено виключення з правила про право власника на витребування майна від добросовісного набувача, яке (виключення) полягає в тому, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продано у порядку для виконання судових рішень. Як зазначено судом, під час здійснення виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 336/6133/14-ц про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту державним виконавцем 2 серпня 2021 року до державного підприємства «Сетам» подано заявку про реалізацію арештованого майна, а 25 серпня 2021 року проведено електронні торги з ціною продажу майна в 425 323 грн., переможцем яких визнана [PERSON] . Таким чином, відповідач [PERSON] оплатно набула спірну квартиру в порядку для виконання судових рішень, тому означене майно в силу наведеної частини 2 ст. 388 ЦК України не може бути витребувано у неї. Разом з тим право власника майна потребує захисту, тому суд вважає за необхідне застосуівати обраний позивачкою спосіб захисту, який, на думку суду, є ефективним, так як забезпечуватиме можливість для позивачки отримати відповідну компенсацію. Аналогічна позиція, у відповідності до якої за відсутності визнання недійсними електронних прилюдних торгів звернення до суду з позовом у порядку ст. 388 ЦК України є неефективним і передчасним способом захисту прав власника, а отже, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої палати Касаційного цивільного Суду в справі № 742/3490/16-ц від 26.09.2019 року, і її враховує суд при розв`язанні подібних правовідносин.

Outcome: approved