Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

У квітні 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що [PERSON] має свій картковий рахунок ( [NUMBER] ), відкритий у АТ КБ «ПриватБанк». 03.10.2022 у своєму додатку Приват 24 позивач виявив наявність кредитної картки з лімітом 27 000 грн, рахунок [NUMBER] . В той же час, позивачу надійшло повідомлення про те, що кошти з його кредитного рахунку в сумі 26 999 грн. знято в місті Києві.Окрім того, того ж дня невідомими особами в місті Київ було знято готівку в сумі 5 750,00 грн з рахунку позивача [NUMBER] . Як стверджує позивач, до вказаних операцій він не має жодного відношення. Він не втрачав платіжні картки, не передавав їх третім особам, логін та пароль для входу в мобільний банкінг ним також нікому не передавалися. Свій мобільний телефон він не втрачав і не передавав в користування третім особам, SIМ-карта з номером телефону що зареєстрований в АТ КБ «ПриватБанк» - не втрачалася і не передавалася в користування третім особам. ПІН-код карток, їх CVV2/CVC2 не передавалися третім особам. Таким чином, вважає відбулося безпідставне списання коштів у сумі 32749,00 грн. У зв`язку з тим, що 03.10.2022 позивач не проводив вищезазначені операції він був змушений звернутися із заявою про кримінальне правопорушення до Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області. На підставі заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про відкриття кримінального провадження № 42022112030000270 від 03.10.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. 30.11.2022 позивач звернувся до відповідача уже із заявою, про те, що з кредитної картки без його відома було знято грошові кошти, а також просив не нараховувати відсотки за користування грошовими коштами, які знаходяться на кредитній карті. На що отримав відповідь від відповідача про те, що нібито позивачем не було дотримано умов підпису електронного звернення. Окрім того, позивач звернувся з заявою до Національного банку України з метою врегулювання даного питання, та з адвокатським запитом до відповідача про надання копій договору (документів) про відкриття банківського рахунку з позивачем, оскільки у позивача відсутні документи про відкриття зарплатного та кредитного рахунків з відповідачем. Станом на дату подання позову заборгованість позивача по рахунку [NUMBER] разом з нарахованими відсотками становить 31 454,34 грн та 5750,00 грн безпідставно списано коштів з карткового рахунку позивача [NUMBER] . Зважаючи на списання коштів з рахунку та відмову відповідача відновити стан рахунку до перерахування коштів невідомими особами, що призводить в свою чергу до нарощування заборгованості у позивача через нарахування відсотків за користування кредитними коштами, які він не отримував, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.04.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. В судовому засіданні 11.07.2023, 05.09.2023 учасники надали свої пояснення. В судове засідання 07.03.2024 представник позивача не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, з мотивів викладених у позовній заяві. Представник відповідача 07.03.2024 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, та просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. На переконання АТ КБ «ПриватБанк», стороною позивача не представлено в розпорядження суду доказів заявлених вимогам. У позовній заяві позивачем зазначено, що кошти з його кредитного рахунку в сумі 26 999 грн. знято в місті Києві. Окрім того, невідомими особами в місті Київ було знято готівку в сумі 5 750,00 грн з рахунку позивача [NUMBER] . Відповідно до проведеної перевірки відповідача встановлено, що кошти по вищевказаним інтернет транзакціям (в тому числі на суму 5750,00 грн) були переказані шляхом ручного введення номера карти, терміну її дії, CVV2/CVC2- коду для інтернет-платежів. Аналіз виписки свідчить про те, що дії по переказу грошових коштів з неї були виконані за допомогою інтернет-операцій по 3-D Secure протоколу, який використовується як додатковий рівень безпеки онлайн-кредитних та дебетових карт, для двофакторної аутентифікації користувача, тобто підтверджена клієнтом, а це в свою чергу означає, що у особи, яка здійснювала перекази, був доступ до Приват24 клієнта банку [PERSON] , заходила вона туди за допомогою паролю та логіна входу, які відомі тільки їх власнику. Щоб отримати доступ до Приват24, окрім логіна та пароля, потрібно підтвердити вхід на фінансовому номері, тобто клієнт на свій фінансовий номер отримала дзвінок від банку, за допомогою якого потрібно було підтвердити вхід в Приват24. Фактів зміни фінансового номеру телефону клієнта [PERSON] , ПІН кодів до його платіжних карток, інші ідентифікаційні дані (зокрема, але не виключно - кодове слово) не встановлено. У даному випадку, банком надані докази, що операції переказу коштів не можуть вважатись неналежними. Неправомірно покладати на банк відповідальність за їх виконання, оскільки вони були здійснені саме клієнтом або іншої особою за допомогою його особистих дій (бездіяльності), які сприяли незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (неналежні перекази). Переказ коштів відбувався з рахунку платника за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача, що в розумінні п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», не є неналежним переказом, а тому й п. 6.7 Положення, як підстава для негайного відновлення Банком залишку коштів на рахунку користувача, в даному випадку застосовано бути не може. Враховуючи викладене, представник вважає позовні вимоги необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. АТ КБ «ПриватБанк» не несе відповідальності перед Позивачем, та не може відповідати за перекази і зняття готівки коштів ініційованих за допомогою особистих даних клієнта. Банк лише виконує розпорядження клієнта, щодо здійснення ним платіжних операцій з власних рахунків. Позивачем не представлено судового рішення, що набрало законної сили, у кримінальному провадженні ЄРДР № 42022112030000270 від 03.10.2022. Крім того, з позовних вимог вбачається, що Позивач просить стягнути з банку суму коштів, списаних за рахунок кредитного ліміту. Але, такі позовні вимоги не відповідають обставинам справи і нормам законодавства, оскільки сума коштів кредитного ліміту не належить [PERSON] на праві власності, а передана йому у користування на умовах встановлених кредитним договором. Відповідно, не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення з банку нарахованих на суму кредитних коштів відсотків і пені. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, а також визнано сторонами під час судового розгляду, позивач [PERSON] є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк». Позивач зазначає, що сума грошових коштів, списаних незаконним шляхом та поза його волею із його банківськівських рахунків становить 32749,00 грн. Також вказано, що позивач банківські картки «ПриватБанку» не втрачав, нікому не передавав, а згадані вище відомості нікому не повідомляв та не розголошував. Зазначив лише, що донька створювала йому особистий кабінет в Приват24. 03.10.2022 відбулося списання коштів в сумі 32749,00 грн з рахунків позивача. Як стверджує позивач, до вказаних операцій він не має жодного відношення. У зв`язку з тим, що 03.10.2022, позивач не проводив вищезазначені операції він був змушений звернутися із заявою про кримінальне правопорушення до Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області. На підставі заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про відкриття кримінального провадження № 42022112030000270 від 03.10.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Як вбачається із наданих стороною відповідача документів, згідно програми адміністрування Приват24 03.10.2022 транзакції проведені з використанням «3 D Secure Authentication». Особою, котра ввела вірний ПІН-код картки позивача, отримано доступ до повного функціоналу акаунта Приват-24, в якому можна переглянути баланси всіх карток, номери карток, терміни їх дії, CVV-коди, ініціювати та підтверджувати прихідні та видаткові операції в самому додатку щодо всіх без виключення карток/рахунків клієнта. Всі підтвердження про проведення платежів за картою позивача та смс повідомлення надходили на фінансовий номер клієнта. Про успішність та фактичність здійснення таких стверджується виписками по рахунках карток клієнта. Статтею ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». У відповідності до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог п. 3 ст. 1092 ЦК України, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. У пунктах 32.1, 32.7 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (надалі - Закон) визначено, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банк платника не має права на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання. Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону, в разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 статті 1 Закону визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу. Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу, тобто платіжної картки (стаття 21 Закону). Згідно з пунктом 14.16 статті 14 цього Закону, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Відповідно до пункту 14.14 статті 14 цього Закону під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення. Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків (далі - банки) електронних платіжних засобів, а також порядок здійснення операцій з їх використанням передбачений Положенням «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» (надалі - Положення), затвердженим постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів». Вимоги цього Положення поширюються на платіжні організації, учасників платіжних систем, які є суб`єктами відносин, що виникають під час здійснення операцій, ініційованих із використанням електронних платіжних засобів цих платіжних систем та користувачів електронних платіжних засобів (далі - користувач). Так, згідно з п. 5-9 Положення, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, в якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Беручи до уваги наведене в сукупності слід зазначити, що беззаперечним є факт того, що лише користувач карти знає його пін-код. У вказаній справі мала місце електронна ідентифікація платіжних засобів та самого клієнта; не було зміни паролю-входу у Приват 24. Особа, яка входила в Приват 24, вірно ввела пін-код карти, відтак отримала доступ до Приват 24. Всі операції, які оспорюються в межах даного позову, проводились через цей Приват 24. У позовній заяві викладено та представником у судовому засіданні підтримано, що позивач нікому не розголошував та не передавав дані пін-коду, але разом з тим був вірно введений відомий лише користувачу картки ПІН-код такої, що дало змогу здійснити електронну ідентифікацію користувача картки та самих карток. Тобто, без розголошення чи передачі з боку позивача інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, проведення таких операцій є неможливим. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Невід`ємною частиною договору банківського обслуговування є Умови і правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті в мережі інтернет. Клієнт зобов`язаний не передавати картки, ПІНи, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію третім особам, не використовувати картки або нанесені на них дані в цілях, не передбачених цим договором, або що суперечать чинному законодавству. Банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесених на картці даних. У постанові Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі 182/5175/16-ц суд прийшов до такого правового висновку: «на позивача за зустрічним позовом покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком, паролів, ПІН-кодів, СVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення. Таким чином, враховуючи, що операція з переказу спірних коштів була здійснена у мережі Інтернет з підтвердженням платежу ЗD Secure, списання коштів з карткового рахунку [PERSON] відбулося за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача, а позичальник підтвердив факт надходження на його телефон відповідних повідомлень від АТ КБ ПриватБанк», то останній не повинен нести відповідальність за дану операцію. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 712/4463/16-ц (провадження № 61-22267св18), від 10 липня 2019 року у справі № 522/22780/15-ц (провадження № 61-23040св18), від 17 червня 2020 року у справі № 201/15185/16-ц (провадження № 61-41264св18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Позивачем, в особі представника, як при пред`явленні позову до суду так і під час розгляду справи по суті не доведено про наявність порушення свого права саме відповідачем. Ним не надано доказів, які би підтверджували, що операції через Приват 24 здійснювались не ним, оскільки такі дії (операції) були здійснені з попередньою авторизацією позивача. Із копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань відомо про реєстрацію кримінального провадження, за попередньою правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 190 КК України, однак наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину щодо особи до винесення вироку, яким такі обставини будуть встановлені, такої правової позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 144/287/17-ц провадження № 61-31835св18 та від 10.04.2019 року справа № 524/3979/16-ц провадження № 61-20290св18, де стороною у справі є АТ КБ «ПриватБанк» стосовно застосування Умов та правил надання банківських послуг. Беручи до уваги зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є недоведеними, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Стороною позивача не представлено в розпорядження суду доказів заявленим вимогам, не надано пояснень/спростувань яким чином стороння особа вірно ввела відомий лише користувачу картки ПІН-код такої. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed