Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

Від імені та в інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, звернулась адвокат Палій Альона Віталіївна. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначила, що 19.05.1995 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб, актовий запис № 501. Від шлюбу у подружжя є дитина: [PERSON] , [INFO] . Представник зазначає, що з 2022 року стосунки між подружжям припинилися, сторони не ведуть спільного господарства, не проживають разом, різні характери та погляди на життя, зробили не можливим подальше перебування у шлюбі. На підставі викладеного представник позивача просить: розірвати шлюб укладений між сторонами, 19.05.1995 року, актовий запис № 501, стягнути з відповідача понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу. Після надходження та реєстрації зазначеного позову, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Палій Альона Віталіївна не з`явились, представник позивача звернулась із клопотанням про розгляд справи за її відсутності, згідно якої зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.32). Відповідач [PERSON] до суду також не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся неодноразово у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, на адресу суду повернулись судові конверти з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.37-38). Відповідач відзиву на позов не надав, не висловив думки щодо заявлених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, а відтак підстав для відкладення слухання справи не встановлено. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року вирішено провести заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 19 травня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської ради, актовий запис № 501. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Свідоцтво про шлюб видане повторно 18.10.1999 року, серія [NUMBER] (а.с.15). Згідно копії свідоцтва про народження сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.16). Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Як передбачено ст. 12 Європейської Конвенції по правам людини, чоловіки та жінки, які досягли шлюбного віку, мають право вступати в шлюб і створювати сім`ю у відповідності з національним законодавством, яке регулює здійснення цього права. Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Нормами Сімейного Кодексу України передбачена добровільність шлюбу. Так, згідно ст. 24 СК України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя і оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. З урахуванням того, що позивач на примирення не згодна, зазначила, що сім`я розпалася остаточно, сторони не ведуть спільного господарства, проживають окремо, та позивач не бажає перебувати у шлюбі з відповідачем, за таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача по справі, а тому шлюб підлягає розірванню. Відповідач відзиву на позов або заяви про визнання позову не надав, не висловив думки щодо заявлених вимог. Спорів з приводу розподілу спільного майна подружжя та визначення місця проживання дитини під час розгляду справи заявлено не було. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі: 4 500 гривень, суд зазначає наступне. Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Так, відповідно до договору про надання правової допомоги адвокатом від 14.12.2022 року, та наданого детального опису робіт, затраченого часу та їх вартості розмір витрат на правничу допомогу визначено у розмірі: 4 500 гривень. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу є співрозмірними, відповідають обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а відтак підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача. В силу положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати зі сплати судового збору у розмірі: 1 073, 60 гривень.

Outcome: approved