Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

у вересні 2023 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом, в якому просив стягнути з АТ «Сенс Банк» пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 700/744019-КV від 10.10.2008 року за період з 25.03.2023 року по 25.09.2023 року у розмірі 266 400 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між [PERSON] та AT «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту №700/744019-KV від 10.10.2008 року за умовами якого Банк зобов`язався видати кредитні кошти в розмірі 60 000 доларів США, терміном на 5 років. Позивачем зазначено, що після укладення кредитного договору ним було сплачено комісію за видачу кредитних коштів, тобто сплачено повну вартість фінансових послуг, проте у подальшому Банк з 14.10.2008 зупинив виконання взятих на себе зобов?язань на невизначений строк. Позивач вказує, що відповідач зобов?язаний сплачувати на користь позивача пеню у розмірі трьох відсотків вартості послуги за кожен день прострочення. Станом на 14.0.2008 вартість ненаданої послуги за кредитним договором становила 48000 доларів США. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що у АТ «Сенс Банк», як правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк», перед ним є заборгованість за вказаним кредитним договорому розмірі 266 400 доларів США, що є пенею за період з 25.03.2023 року по 25.09.2023 року. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 03.10.2023 відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 25). 19.10.2023 до суду від представника Національного банку України надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог, в яких представник просив розглянути справу у відсутність та відповідно до вимог чинного законодавства України (а.с. 29-31). 08.11.2023 до суду надійшли письмові пояснення від представника АТ «Сенс Банк» надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог, в яких представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог повністю. У запереченнях вказав, що [PERSON] вже звертався до суду з позовом з тим самим предметом, однак за інший період стягнення (а.с. 51-54). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.11.2023 закрито підготовче провадження у справі (а.с. 63). 02.12.2023 до суду надійшла заява від позивача [PERSON] про розгляд справи у його відсутність. 06.12.2023 до суду надійшла заява від представника відповідача про розгляд справи у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 10.10.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] укладено договір кредиту №700/744019-КV, відповідно до умов якого кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру у сумі 60000 доларів США зі сплатою 16 % річних та комісій, з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 09.10.2013 року (п. 1.1. договору) (а.с. 8). 10.09.2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Згідно з інформацією банківської ліцензії №61 від 01.12.2022 року дата запису в Державному реєстрі банків 01.12.2022 року АТ «Альфа-Банк» було перейменовано в АТ «Сенс Банк». Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] вказував на те, що у відповідача перед ним є заборгованість за кредитними договорами у виді пені згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення за період з 25.03.2023 по 25.09.2023 рр. у розмірі 266400 доларів США, та яку просить стягнути з Банку в судовому порядку. При цьому позивач вказував на те, що станом на 14.10.2008 року вартість ненаданої послуги за договором кредиту становила 48 000 доларів США, про що він неодноразово повідомляв банк та просив виконати свій обов`язок видати кошти позичальнику. Відповідно до змісту рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2015 року у справі №761/38881/14-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.12.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.06.2016 року, [PERSON] відмовлено у задоволенні позову до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа: Національного банку України, про стягнення коштів в сумі 3 504 000 грн та 764 621 доларів США, оскільки доказів набуття Банком грошових коштів у сумі 18 182,18 доларів США та 95 260 доларів США без достатньої на те правової підстави, а також передачі вказаних коштів під впливом обману суду не надано, а тому суди дійшли висновку, що позивачем необґрунтовано заявлені позовні вимоги щодо повернення як безпідставно набутих вищевказаних коштів. Оскільки позивачем не було доведено факту завдання йому збитків з боку відповідача, а отже вимоги щодо відшкодування пені та подвійної переплати також не підлягали задоволенню. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що судом встановлено укладення між позивачем та AT «Укрсоцбанк», правонаступником якого є AT «Альфа-Банк», в свою чергу правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», договору кредиту №700/744019-KV від 10.10.2008 року, за умовами якого Банк зобов`язався видати кредитні кошти в розмірі 60 000 доларів США.В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №700/744019-КV, 10 жовтня 2008 року між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 700/744021-ІО, предметом іпотеки за яким була квартира [ADDRESS] . 19 грудня 2011 року [PERSON] укладено договір купівлі - продажу вказаної вище квартири за ціною 1 598 000 грн., що на день укладення договору становило 200 000 доларів США. Судом встановлено, що квартира була реалізована в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором. Також у справі №761/38881/14-ц судом встановлено, що [PERSON] є позичальником кредитних коштів, а Банк - кредитором. Крім того, встановлено, що між сторонами зобов`язань, в яких Банк був би боржником позивача не існує, не надано суду й належних та допустимих доказів того, що між сторонами існують однорідні зустрічні вимоги. У позовній заяві та письмових поясненнях до неї позивач зазначав, що його дружина вимушена була продати вказану квартиру на невигідних для неї умовах за відсутності боргових зобов`язань позивача перед банком у зв`язку з проведенням зарахування однорідних зустрічних вимог у період від 08.12.2008 року до 01.10.2010 року, у зв`язку з чим позивачу були спричинені збитки, які зобов`язаний відшкодувати Банк. В обґрунтування своєї позиції позивач надав суду звернення до керівництва банку з вимогою про видачу йому недоотриманої частини кредиту в сумі 48000 доларів США. Зазначеним вище судовим рішенням встановлено, що позивач не надав суду доказів того, що у сторін існують однорідні зустрічні вимоги, оскільки зобов`язань, в яких відповідач був би боржником позивача між сторонами внаслідок укладення кредитних договорів не виникало. Доказів оспорювання або визнання недійсними укладених кредитних договорів, іпотечного договору та договору купівлі-продажу суду теж не надано. В матеріалах справи наявна довідка про повне виконання зобов`язань з боку позивача за договором №700/744019-КV від 10.10.2008 року, яку позивач отримав 20.12.2011 року. У даному ж судовому провадженні, [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до АТ «Альфа Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», в якому просив стягнути з відповідача на свою користь пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором кредиту №700/744019-КV від 10.10.2008 за період з 25.03.2023 р. по 25.09.2023 р. у розмірі 266 400 доларів США. За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. За умовами ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. При цьому, ч.1 ст.550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Закону України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і споживачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. В Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено певних меж його дії, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи із принципів цивільного судочинства і наявності у спірних правовідносинах сторони, як особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. Такі відносини можуть виникати з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать закону. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). За ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вказана стаття кореспондується і ч. 1ст. 81 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Частинами другою та третьою статті 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. З огляду на вищенаведене, з врахування наявності судового рішення, яке набрало законної сили, та яким встановлено, що між сторонами не існує зобов`язань, в яких Банк був би боржником перед позивачем, та приймаючи до увагинедоведеність позивачем належними та допустимими доказами наявності підстав для застосування судом положень ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та нарахування пені. За вказаних встановлених обставин, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed