Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Стрийського міськрайонного суду Львівської області із позовом, в якому просить скасувати свідоцтво\~про право\~власності за\~заповітом на\~квартиру загальною\~площею 66,5\~кв.м.\~за адресою:\~ [ADDRESS] ;\~визнати за\~нею право\~власності на\~житлову квартиру\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~та витребувати\~нерухоме майно\~в [PERSON] \~на її\~користь.В обґрунтовування позовних вимог позивач [PERSON] покликається на те, що вона є донькою [PERSON] , який помер [INFO] . [INFO] померла баба позивача [PERSON] , яка до дня смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та з якою проживав до смерті та після її смерті батько позивача [PERSON] . Після смерті батька позивач в піврічний термін звернулась до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Чернилевської М.М. із заявою про прийняття спадщини та оформлення всіх необхідних для цього документів. Однак нотаріус повідомила позивачу, що в приватного нотаріуса Бораковської О.Я. є спадкова справа на вищезгадане майно, а саме на квартиру за адресою [ADDRESS] , і спадкоємцем за заповітом є відповідач [PERSON] 25.06.2020 року позивачем було подано заяву до приватного нотаріуса Бораковської О.Я. про прийняття спадщини. 08.07.2020 року позивачем було отримано постанову від приватного нотаріуса Бораковської О.Я. про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав, що право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, на підставі частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України. На підставі п.5.9 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 - право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Також позивача було повідомлено, що дане спадкове майно було оформлено на відповідача [PERSON] . Однак позивач зазначає, що 03.07.2020 року нею було отримано копію рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2020 року по справі № 456/1045/20 за позовом [PERSON] до Моршинської міської ради Львівської області про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, де суд встановив додатковий\~строк тривалістю 3 (три) місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Оскільки позивача [PERSON] , як другого спадкоємця, не було залучено до розгляду справи № 456/1045/20 Стрийським міськрайонним судом Львівської області, а [PERSON] скрив факт наявності іншого спадкоємця, тому на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2020 року по справі №456/1045/20 позивачем 08.07.2020 року було подано апеляційну скаргу. Позивач вважає, що вона являється спадкоємцем, оскільки на момент смерті її баби [PERSON] батько позивача проживав та був зареєстрований разом з нею, який здійснював її поховання, заяву про відмову від спадщини не подавав, вважається таким, що прийняв спадщину. Після смерті [PERSON] , спадкоємцем її майна являється позивач. Відповідно до ч. 1. ст. 1241 ЦК України право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №47 від 25 листопада 2019 року, батько позивача [PERSON] помер [INFO] у віці 61 рік. Тому в будь-якому випадку [PERSON] мав право на обов`язкову частку від усього спадкового майна після смерті [PERSON] . Обов`язкова частка у спадщині визначається в розмірі половини від тієї частки, яка належала б кожному зі спадкоємців, що мають право на неї, при спадкуванні за законом, незалежно від змісту заповіту. 04.06.2020 року відповідач [PERSON] продав квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідачу [PERSON] . Таким чином [PERSON] фактично розпорядився спільною квартирою, чим порушив права позивача. Представники позивача [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити в його задоволенні покликаючись на те, що позивачем до позовної заяви не долучено жодного доказу того факту, що батько позивача [PERSON] на момент смерті [PERSON] був пенсіонером. Крім того, ст. 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісний набувач\~ набувач, який не знав і не міг знати, що він придбав майно у особи, яка не мала права це майно відчужувати,\~тому вимога\~позивача про\~витребування нерухомого\~майна до\~задоволення не\~підлягає.\~Також,\~у відповідності до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, право на спадкування одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Отже єдиним спадкоємцем по заповіту після смерті [PERSON] є [PERSON] . Відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки придбав квартиру 04.06.2020 року згідно договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Бораковською О.Я. тому дана квартира згідно вимог цивільного кодексу не може бути витребуваною в добросовісного набувача, оскільки він не знав та не міг знати про те, що між спадкоємцями буде виникати спір про право, оскільки на момент вчинення правочину жодних перешкод та жодних заборон, які б свідчили про його незаконність, не було. Позивач не звертався до нотаріуса з заявами про призупинення свідоцтва на спадщину, не зверталась до суду із заявою про забезпечення позову з накладенням арешту на спірне майно. Третя особа приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Бораковська О.Я. в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи Моршинської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та подані письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала квартира за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру виданого 26.12.1994 року Моршинським багатогалузевим підприємством комунального господарства Львівської області. З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 04.12.2019 року виконавчим комітетом Моршинської міської ради вбачається, що [PERSON] померла [INFO] . Із заповіту посвідченого Стрийською державною нотаріальною конторою 07.12.2010 року вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті належну на праві власності їй квартиру [ADDRESS] заповіла своєму онукові [PERSON] . З довідки №86 виданої 17.01.2019 року виконавчим комітетом Моршинської міської ради Львівської області вбачається, що [PERSON] до дня смерті бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , проживав разом з нею та вели разом спільне господарство за адресою [ADDRESS] . З довідки виданої виконавчим комітетом Моршинської міської ради Львівської області №3201 від 04.12.2019 року вбачається, що [PERSON] до дня смерті була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , а також на день її смерті був зареєстрований [PERSON] . З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 25.11.2019 року виконавчим комітетом Моршинської міської ради вбачається, що [PERSON] помер [INFO] . З свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого [PERSON] вбачається, що її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16.04.2020 року [PERSON] надано додатковий строк тривалістю 3 місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] . Рішення набрало законної сили 18.05.2020 року. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №215710695 від 09.07.2020 року вбачається, що 04.06.2020 за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору-купівлі продажу квартири серії [ADDRESS] , виданого 04.06.2020 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Бораковською О.Я. Суд вважає безпідставною вимогу позивача про скасувати свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру за адресою [ADDRESS] , оскільки свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. У Цивільному кодексі України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). У постановах від 14.11.2018 у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18), від 14.05.2018 у справі №296/10637/15-ц (провадження №61-2448св18) та від 23.09.2020 у справі №742/740/17 (провадження №61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.11.2018 у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18) зроблено висновок, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо». Однак позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності підстав передбачених ст.1301 ЦК України для скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого на квартиру [ADDRESS] . За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу). Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України. Правовий аналіз положень статті 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 522/1853/17 зроблено висновок, що «передбачений статтею 387 ЦК України віндикаційний позов - це вимога про витребування майна з чужого володіння, тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника про витребування і повернення майна, при якому позивач повинен доказати факт існування права власності. Незаконне володіння - це володіння без відповідної правової підстави; як незаконне розцінюється і таке володіння, коли особа, набуваючи річ, не знала і не могла знати, що набуває її не від власника (добросовісний набувач)». У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 752/4033/16-ц вказано, що «аналіз статті 387 ЦК свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Належним відповідачем у віндикаційному позові є володіючий невласник». Предметом доказування у цій справі є факти, які підтверджують правомірність вимог про витребування власником майна з чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують: суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно; незаконність вибуття цього майна з володіння позивача; відсутність у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння таким майном; наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідача. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази незаконності вибуття майна (квартири) з володіння позивача та відсутності у відповідача [PERSON] юридичних підстав для збереження і володіння спірною квартирою. Відповідач [PERSON] набув право власності на спірну квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу. Зміст поняття (принципу) «свободи договору» визначено у ст. 627 ЦК України, згідно з якою відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідач [PERSON] , як добросовісний набувач, у відповідності із ст. 330 ЦК України набув право власності на спірну квартиру, якою фактично володіє з 04.06.2020 року, а витребування майна у добросовісного набувача можливе лише у випадках, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом вищевказаної статті, у разі відчуження майна за відплатним договором відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (п.п. 1-3 зазначеної статті). На момент укладання договору купівлі-продажу будь-які правові обмеження в контексті укладання договору, або обтяження на нерухомому майні, що стало предметом договору, були відсутні. Позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності у відповідача [PERSON] юридичних підстав для збереження і володіння оспорюваним майном (квартирою), адже договір ніким не оспорювався, не визнавася недійсним або нікчемним, що виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Шляхом повного, всебічного, неупередженого дослідження матеріалів справи, вивчення кожного доказу окремо та всіх доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed