Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить поділити спільне майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнавши за позивачкою право власності на частину квартири. Свої вимоги обґрунтовує тим, що під час перебування позивача та відповідача у шлюбі [PERSON] за згодою позивача на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2018 придбав однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . 24.01.2023 року Комсомольським міським судом Полтавської області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Станом на день звернення до суду позивач не може домовитися з відповідачем про порядок поділу квартири, також неможливо провести заходи досудового врегулювання спору, оскільки спілкування між сторонами відсутнє. Посилаючись на ст.ст. 60, 69, 71 СК України позивач просить задовольнити позовні вимоги. 18.08.2023 ухвалою суду відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 07.12.2023 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Позивач зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про наявність поважних причин своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення судового засідання відповідач не надавав, відзив на позов не направив. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився у судове засідання без поважних причини, не направив до суду відзив на позовну заяву, а позивач не заперечує проти заочного розгляду спраи, суд постановив проводити заочний розгляд справи. На підставі частини 2 статті 247\~ЦПК\~України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст. 13 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 24.01.2023 року рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області у цивільній справі за №534/800/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 24.07.2018 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (актовий запис №2786) - розірвано. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири від 04.12.2018 року, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Петриченко О. О. (номер в реєстрі №15068), [PERSON] придбав однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно з пунктом 17 вищезазначеного договору [PERSON] придбаває квартиру за письмовою згодою дружини [PERSON] , про що свідчить її заява від 04.12.2018 (реєстр №15066). Домовленість щодо поділу вказаного майна в позасудовому порядку між сторонами відсутня, шлюбний договір не укладався, що стало підставою для звернення [PERSON] із даним позовом до суду. Відповідно до відомостей, які містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 05.07.2023 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на однокімнатну квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договіру купівлі-продажу, р№15068 від 04.12.2018. Також, судом встановлено, що відповідач [PERSON] та ПАТ "Комерційний банк "Глобус" уклали кредитний договір №10/69/18 від 17.04.2018 (надалі договір), предметом якого є кошти у розмірі 293 300,00 грн. строком до 16.04.2028 включно. Відповідно до п. 3.1 договору виконання позичальником зобов`язання за цим договором забезпечується іпотекою майнових прав на спірну квартиру. На виконання умов зазначеного договору [PERSON] та ПАТ "Комерційний банк "Глобус" уклали договір іпотеки 04.12.2018 (надалі договір 2), предметом зазначеного договору стала однокімнатна увартира 143 у будинку [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.1.2 договору 2 дружина, іпотекодавця, [PERSON] (позивач), надала заяву про згоду своєму чоловіку, [PERSON] (відповідач), на укладання та підписання цього договору. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 61 СК України\~встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Комсомольським міським судом Полтавської області при розгляді справи №№534/800/22 про розірвання шлюбу встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем зареєстрований 24.07.2018 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №2786. Відповідно ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд зауважує, що обставини, встановлені в межах цивільної справи №534/800/22 мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи та як наслідок доказуванню не підлягають. Таким чином, судом встановлено, що спірне майно було придбано під час перебування позивача та відповідача у шлюбі та зі згоди позивача, що підтверджується матеріалами справи, і належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Статтею 163 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Частиною 2 ст. 372 ЦК України\~передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, тобто, в основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. При цьому, принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Також,\~частиною\~1\~ст.\~70\~СК\~України\~встановлено,\~що\~у\~разі поділу\~майна,\~що\~є\~об`єктом\~права\~спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~частки\~майна\~дружини та\~чоловіка\~є\~рівними,\~якщо\~інше\~не визначено\~домовленістю\~між\~ними або\~шлюбним\~договором. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (абзац перший пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Дослідивши надані позивачем докази та заслухавши пояснення позивача в судовому засіданні суд встановив, що спірне майно у вигляді квартири [ADDRESS] придбано під час перебування сторін у шлюбі, набуте ними за спільні кошти та кошти банка, не відноситься до майна, яке не належить до спільної сумісної власності, а тому позивач має право на поділ такого майна. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Зважаючи на те, що судом не встановлено обставин, які б давали підстави для відступу від засади рівності часток подружжя відповідно до ч. 2 та 3 ст. 70 СК України (недостатність утримання спільної дитини, витрати майна на шкоду інтересам сім`ї тощо), суд вважає, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відсутні. Відповідно до ст. 23 ЗУ "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки. Тобто, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. При цьому поділ спільного майна, зокрема іпотечного, не є розпорядженням ним, оскільки в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності. Із урахуванням зазначеного, перебування нерухомості в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя та не порушує прав іпотекодержателя ( Постанова Верховного Суду від 08.07.2019 року по справі №522/17048/15-ц та Постанова Верховного Суду від 03.06.2020 року по справі №201/6412/17). Також, Верховний Суд вважає, що в результаті поділу предмету застави, в даному випадку - іпотеки, між подружжям і фактичної зміни виду спільної власності зі спільної сумісної на спільну часткову, права заставодержателя не порушуються (постанова Верховного Суду від 15.07.2019 року у справі № 521/19174/15-ц (провадження № 61-28655св18). Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації прав власності за [PERSON] на однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до п.9 ч.1 ст.27 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження" державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. У випадку коли внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється щодо державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, який поділено чи частку з якого виділено, або на об`єкти нерухомого майна, що об`єднано, державний реєстратор робить відмітку про скасування держаної реєстрації прав та відриває закритий розділ Державного реєстру прав та відповідну реєстраційну справу на підставі прийнятого ним рішення про відкриття закритого розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи. Законом також встановлюється інщі умови для скасування запису в Державному реєстрі прав. Так, відповідно до частини першої та третьої статті 37 Закону рішення дії або бездіяльність держаного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації можуть бути оскаржені до Міністерста юстиції України, його територіальних органів. Таким чином, заявлена позивачем така вимога не є належним способом захисту його прав, тому в цій частині задоволенню не підлягає. Позовні вимог про визнання однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя суд зазначає наступне. Відповідно до висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц, при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Таким чином, заявлена позивачем така вимога не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлена така обставина під час вирішення справи. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Відповідач своїм правом на надання заперечень проти позову та доказів в обгрунтування таких заперечень не скористався, не спростував презумпцію права спільної сумісної власності на спірне майно. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог суд покладає судовий збір на відповідача в розмірі 8 588,87 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial