Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою в обґрунтування вимог якої зазначила, що 18 вересня 2023 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Козловою Н.В. здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно, індексний номер: 69328503 щодо реєстрації за КС «Зараз» права власності на: -житловий будинок [ADDRESS] ; -земельну ділянку площею 0,015 гектарів, кадастровий номер 3221455300:01:013:0044 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Викладаючи й цитуючи за змістом позову положення нормативно-правових актів які регулюють порядок і умови здійснення стягнення на предмет іпотеки, позивачка вважає, що реєстратор порушила вимоги Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та посилається на наступні обставини порушення законодавства при вчиненні вказаної реєстрації прав: -звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно за наявності заборони того стягнення під час воєнного стану; -рішення про державну реєстрацію прав прийнято без оцінки майна; -в порушення статті 35 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель не надіслав іпотекодавцю письмову вимогу про звернення стягнення на нерухоме майно; -при здійсненні державної реєстрації прав, приватним нотаріусом не перевірено документи стосовно співмірності заборгованості із вартістю предмета іпотеки. Також, позивачка посилається на заборону виселення під час дії воєнного стану та заборону нарахування штрафних санкцій у вказаний період часу. У зв`язку із цим, позивачка просить скасувати вказане рішення про державну реєстрацію прав та відповідні записи про державну реєстрацію права власності відповідача на зазначене нерухоме майно (т.с. 1, а.с. 134 137). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2024 року суд призначив дану цивільну справу до розгляду за правилами загальними позовного провадження (т.с. 1, а.с. 164). За заявою представника позивача, ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2024 року було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на належні КС «Зараз»: -житловий будинок [ADDRESS] ; -земельну ділянку площею 0,015 гектарів, кадастровий номер 3221455300:01:013:0044 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 185). Відповідачем надано відзив на позов у якому він заперечив позовні вимоги та просив відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що відповідач набув право власності на спірне нерухоме майно на законних підставах і у передбаченому спеціальним законом порядку та оскаржувані позивачкою рішення про державну реєстрацію прав проведені із дотриманням усіх правових процедур стосовно звернення стягнення відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» (т.с. 1, а.с. 208 213). Третя особа по справі приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Козлова Н.В. отримала копію ухвали про призначення справи до розгляду та судову повістку про виклик на офіційну електронну адресу, що вказана в єдиному державному реєстрі нотаріусів України; про причини свого неприбуття суду не повідомила (т.с. 1, а.с. 203, 205). Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд встановив такі обставини та приходить до наступних висновків. 07 травня 2019 року між КС «Зараз» і [PERSON] укладено договір іпотеки за умовами якого позивачка передала, а відповідач прийняв в іпотеку таке нерухоме майно: -житловий будинок [ADDRESS] ; -земельну ділянку площею 0,015 гектарів, кадастровий номер 3221455300:01:013:0044 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 221 222). При цьому, суд враховує обставини зміни адміністративно-територіального поділу районів у Київській області за Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів», внаслідок чого станом на дату постановлення цього рішення суду селище Глеваха розташоване в адміністративних межах Фастівського району Київської області. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав від 18.09.2023 року, 18 вересня 2023 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Козловою Н.В. здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно, індексний номер: 69328503 щодо реєстрації за КС «Зараз» права власності на житловий будинок [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 49). Також, з витягу з Державного реєстру речових прав від 18.09.2023 року вбачається, що 18 вересня 2023 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Козловою Н.В. здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно, індексний номер: 69328503 щодо реєстрації за КС «Зараз» земельної ділянки площею 0,015 гектарів, кадастровий номер 3221455300:01:013:0044 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 50). Вирішуючи питання стосовно наявності чи відсутності обставин на які посилається позивачка у зв`яленому позові, суд зважає на таке. Насамперед, суд вважає помилковими посилання позивачки на пункт 5-2 Прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку», який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. Зокрема, суд не має правових підстав для застосування заборони виселення, оскільки у суду відсутні фактичні дані про те, що відповідач здійснює виселення позивачки. При цьому, слід врахувати, що між сторонами було укладено кредитний договір № КВ-00081/05-19/2015 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту № 2 від 07 травня 2019 року (т.с. 1 а.с. 218 220). Відповідно до статті 1054 ЦК України, кредит це завжди передача банком або іншою фінансовою установою (кредитодавцем) грошових коштів позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором; за кредитним договором позичальник зобов`язується повернути кошти та сплатити проценти за користування. Нормою пункту 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що 11) споживчий кредит (кредит) грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Натомість, пунктом 1.2. укладеного між сторонами кредитного договору № КВ-00081/05-19/2015 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту № 2 від 07 травня 2019 року, чітко, конкретно і беззастережно визначено, що кредитодавець надає позичальнику кредит з цільовим призначенням створення (початок) розвиток, удосконалення приватної підприємницької діяльності позичальником, в тому числі для ведення фермерського, особистих селянських господарств (далі цільове призначення кредиту). Як наслідок, суд приходить до переконливого висновку про те, що укладений між сторонами кредитний договір № КВ-00081/05-19/2015 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту № 2 від 07 травня 2019 року, не є споживчим кредитом в розумінні Закону України «Про споживче кредитування». У зв`язку із цим, суд не вбачає підстав для застосування норми пункту 5-2 Прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку». Відносно доводів позивачки про те, що приватним нотаріусом не перевірено документи надані на здійснення державної реєстрації прав, суд враховує наступне. Державний реєстр прав це єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав. Згідно зі статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; 2)\~нотаріус; 3) державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. З набранням чинності Законом України від 04.07.2012 року №5037-VI Закон України «Про нотаріат» було доповнено статтею 461, що стосується здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Таким чином,\~з 01.01.2013 року нотаріуси України отримали повноваження щодо проведення реєстрації права власності, користування нерухомим майном, усіх інших речових прав і їх обтяжень безпосередньо під час вчинення нотаріальної дії. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. При цьому, повноваження нотаріуса у сфері державної реєстрації прав є досить широкими. Зокрема, згідно із ч. 2 ст. 9 вищезазначеного Закону державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: - відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); - відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; - відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; - наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; - наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; 3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи; 4) веде реєстраційні справи щодо об`єктів нерухомого майна; 5) присвоює реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом; 8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; 8-1) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 01 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки; 9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України. Крім того,\~нотаріуси здійснюють усі повноваження державного реєстратора, крім ведення реєстраційних справ та видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.\~Таким чином,\~нотаріус у зв`язку з вчиненням нотаріальних дій щодо нерухомого майна має право здійснювати державну реєстрацію будь-якого речового права та будь-якого обтяження відносно цього нерухомого майна, без обмежень. Одночасно, повноваження нотаріусів на виконання реєстраційних дій у Державному реєстрі прав пов`язуються законодавцем із вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном; кількість і вид реєстраційних дій безпосередньо залежить від багатьох обставин і умов, в тому числі від того, яка саме нотаріальна дія вчиняється; чи відкрито на об`єкт нерухомого майна розділ до моменту вчинення нотаріальної дії; який об`єкт нерухомого майна є предметом вчинюваної нотаріальної дії і т. д. Усі без виключення реєстраційні дії у Державному реєстрі прав здійснюються реєстратором на підставі заяви, поданої йому правоволодільцем чи його уповноваженим представником (власником майна, його набувачем, обтяжувачем тощо); нотаріус вносить до реєстру відомості щодо особи, яка подала заяву, об`єкта нерухомого майна, документів, поданих йому для проведення реєстрації тощо. Згідно із п. 8 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень моментом прийняття заяви про державну реєстрацію вважається дата та час її реєстрації у базі даних про реєстрацію заяв і запитів. Згідно із пунктом 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень,є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої\~статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Проте, в супереч вимогам статей 76 84 ЦПК України, позивачем не доведено перед судом той факт, що приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Козловою Н.В. не було дотримано вимог Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Серед іншого, суд враховує та приймає до уваги наступні обставини про те, що Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться за заявою особи шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав, зокрема, до нотаріуса. Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(пункт 4 частини першої статті 3 указаного Закону). Відповідно до пункту 1 частини третьої\~статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», \~державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: - відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; - відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; - відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; - наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. Згідно із частиною першою\~статті 35 Закону України «Про іпотеку»,\~у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга\~статті 35 зазначеного Закону). Відповідно до п. 5.1 Договору іпотеки від 17.11.2021 року сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання наступним чином: позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в Договорі іпотеки. За своїми правовими наслідками застереження про задоволення вимог іпотекодержателя прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому\~Законом України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому\~Законом України «Про іпотеку».\~ Відповідно до п. 4.4. Договору Іпотеки, якщо протягом встановленого строку вимога (повідомлення) Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Договору Іпотеки та чинного законодавства України. Зокрема, на виконання вимог частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» та положень договору іпотеки, КС «Зараз» двічі зверталася до позивачки із письмовими вимогами про усунення порушень від 04 липня і 07 серпня 2023 року; у вказаних вимогах зазначалось й про те, що у разі невиконання, порушення строку виконання та/або виконання не в повному обсязі вказаної вимоги, іпотекодержатель буде вимушений звернути стягнення на предмет іпотеки (т.с. 2, а.с. 67, 68, 69, 70, 71, 72, 73, 74). Обговорюючи питання та доводи позивачки про те, що вона не отримала зазначених письмових вимог відповідача, суд вважає за необхідне застосувати правові висновки, що викладено в постанові Верховного Суду від 29.09.2020 року по справі № 757/13243/17, за приписами якої: -вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотеко держателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання; -відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку»; -належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору; -якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270; -належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання; -в разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку; -за відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно дочастини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання; -оскільки метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предметіпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання; -в іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. Як встановлено судом під час розгляду справи в удовому засіданні, відповідач належним чином й у встановленому законодавством порядку надсилав позивачці письмові вимоги в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку» на її адресу, що зазначена в кредитному та іпотечному договорах. Отже, іпотекодержатель у даному випадку належним чином дотримався процедури повідомлення іпотекодавця як боржника про вимогу стосовно усунення порушення, оскільки такі повідомлення було надіслано належним чином. При цьому, позивачка об`єктивно мала отримати хоча б одне із двох повідомлень, але не отримала внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. Як наслідок, у даному випадку, у зв`язку із дотриманням іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, й така презумпція не була спростована іпотекодавцем в загальному порядку. Тобто, відповідач належним чином дотримався вимог Порядку № 1127, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Закону України «Про іпотеку» під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Обговорюючи питання про оцінку майна, яку було застосовано при прийнятті оспорюваних позивачкою рішень про державну реєстрацію прав, суд враховує наступне. Зокрема, з метою звернення стягнення на предмет іпотеки відповідач замовив здійснення відповідно оцінки нерухомого майна, про що свідчать додані до відзиву письмові звіти від 03 липня 2023 року (т.с. 2, а.с. 45 55, 56 66). Норма частин п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність або спеціальне майнове право на нього за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі\~оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі\~оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. В постанові Верховного Суду від 23 лютого 2023 року по справі № 372/548/20 (провадження № 61-10404св22) вказано, що «частиною третьою\~статті 37 Закону України «Про іпотеку»\~визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності; у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року по справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) акцентувала на тому, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. При цьому непогодження оцінки предмета іпотеки з власником майна не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності, оскільки основною підставою для скасування такого рішення є відсутність такої оцінки». Тобто, станом на час прийняття оспорюваних рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на виконання вимог частини третьої\~статті 37 Закону України «Про іпотеку»\~та умов договору іпотеки для визначення ціни придбання за якою іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність, була проведена експертна оцінка предмета іпотеки на день придбання. Отже, в цій справі оцінку вартості предмета іпотеки було проведено відповідно до частини третьої\~статті 37 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, і зазначена оцінка була чинною на момент переходу права власності до іпотекодержателя. Крім того, Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, не містять вимог про надання оцінки майна. До того ж, при вирішені даного позову, суд обов`язково враховує та керується правовими висновками які викладено у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року по справі № 199/8324/19 за змістом\~яких при вирішенні спору судам насамперед необхідно з`ясувати питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться та чи порушені ці права. Відповідно до частини другої\~статті 37 Закону N 898-IV\~рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді, що є для іпотекодавця гарантією дотримання іпотекодержателем вимог закону щодо підстав та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює\~Закон N 1952-IV, у частині другій статті 18 якого зазначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Також у\~статті 24 Закону N 1952-IV\~визначено перелік обставин, за яких відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у\~постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17\~(провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі N 48/340 (провадження N 12-14звг19) та багатьох інших. При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість, вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц\~(провадження N 14-256цс18)). Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав; такі висновки сформульовані, зокрема у\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16\~(провадження N 14-208цс18), у пункті 98\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц\~(провадження N 14-256цс18). Проте, у даній справі такиї позовних вимог не заявлено, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у пункті 5 частини третьої статті\~2\~та статті\~13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Велика Палата Верховного Суду також звернуло увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону N 1952-ІV право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі N 466/8649/16-ц\~(провадження N 14-93цс20)). У постанові від 23 листопада 2021 року у справі N 359/3373/16-ц (провадження N 14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи права володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Підстави припинення іпотеки передбачені у\~статті 17 Закону N 898-IV. Зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього\~Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Із даної позовної заяви яка розглядається вбачається, що позивач вимог про визнання іпотеки припиненою не заявляє, не спростовує невиконання ним умов договору позики та наявності простроченої заборгованості; а відповідно до умов укладеного позивачкою іпотечного договору, який нею не оспорено ні в цілому, ні в частині, передбачено, зокрема, можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому\~статтю 37 Закону N 898-IV. Натомість, позивачка у своєму позові заявляє, що її права порушено державною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачем та внесення записів за останнім про державну реєстрацію права власності, не заперечуючи права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з неналежним виконанням основного зобов`язання, що спричинило наявність заборгованості. З урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, а саме: наявності невиконаного основного зобов`язання, існування чинного договору іпотеки, умови якого позивачем не оспорюються, суд вважає, що права позивача не порушено, оскільки іпотекодержатель у встановленому законом порядку задовольнив свої вимоги за рахунок заставленого майна. Як наголосив Верховний Суд, заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно і скасування записів про державну реєстрацію права власності не впливають і не можуть вплинути на права позивача щодо права на предмет іпотеки, а тому в позові необхідно відмовити. Аналогічні правові висновки викладено і у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14-ц за якими звернуто увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої\~статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили,\~щодо\~права власності на це майно (пункт 9 частини першої\~статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Таким чином, під час розгляду даної цивільної справи, позивач не довів перед судом обставин неправомірності державної реєстрації речових прав відповідача на передані йому в іпотеку житловий будинок і земельну ділянку, а тому суд приходить до переконливого висновку про відсутність правових підстав для скасування вказаних рішень про державну реєстрацію прав та відповідних записів про право власності відповідача на зазначене нерухоме майно. За таких обставин, позов є безпідставним і необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Також, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, за нормою пункту 8 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення даного рішення суд вирішує питання про те чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Оскільки суд відмовляє у позові, слід вважати, що відпали підстави для подальшого забезпечення даного позову, а тому необхідно скасувати заходи забезпечення позову. Одночасно, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у позові судові витрати пов`язані з розглядом справи у вигляді сплати позивачем судового збору за вимогами немайнового характеру та за подачу заяви про забезпечення позову, слід покласти на позивача (т.с. 1, а.с. 118, 119, 120, 142, 157, 179). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed