Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

Позивач в особі представника звернулась до суду з позовом до ТОВ "Агрофірма\~Корнацьких",\~ [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації, обґрунтувавши вимоги тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 5,8432 га, кадастровий номер: 4823983800:01:000:0610, яка розташована в межах території Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку вона успадкувала за законом після смерті своєї матері [PERSON] .. Вказана земельна ділянка перебуває у оренді ТОВ "Агрофірма Корнацьких" на підставі договору оренди землі №75/Ск від 01 січня 2006 року, який укладено між [PERSON] в особі представника [PERSON] та ТОВ "Агрофірма Корнацьких". Посилаючись на те, що спірний договір оренди землі, підписаний [PERSON] від імені [PERSON] 01 січня 2006 року на підставі довіреності, був укладений вже після закінчення строку її дії, позивач просить задовольнити позов, стягнути судові витрати з відповідачів. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача ТОВ "Агрофірма Корнацьких" до суду не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності. 23 січня 2023 року від представника відповідача надійшов відзив із запереченнями на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, з підстав вказаних у ньому. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні за безпідставністю. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Положеннями ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що згідно рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 13 листопада 2019 року позивач [PERSON] успадкувала після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , земельну ділянку площею 5,8432 га, кадастровий номер: 4823983800:01:000:0610, яка розташована в межах території Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва(а.с.16-17). Право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджено даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності: 39642881(а.с.18). 01 січня 2006 року між спадкодавцем [PERSON] в особі представника [PERSON] та ТОВ "Агрофірма Корнацьких" було укладено договір оренди землі №75/Ск, а саме земельної ділянки 5,84 га, яка розташована в межах території Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, терміном на 50 років(а.с.38). Враховуючи, що договір доручення укладено на ім`я [PERSON] 20 грудня 2003 року, а договір оренди на підставі довіреності укладено 01 січня 2006 року, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми\~ЦК УРСР 1963 року, так і норми\~ЦК України 2003 року. Відповідно до положень ч.1\~ст.215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно з положеннями частини другої та третьої\~статті 203 ЦК України\~особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Положеннями ст.627 ЦК України\~передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, наявність волевиявлення учасника правочину на укладання угоди, саме на зазначених в ній умовах, вільність такого волевиявлення і відповідність його внутрішній волі є необхідною умовою дійсності правочину. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Відповідно положень ст.62 ЦК Української РСР 1963 року, чинного на час видачі\~позивачем довіреності [PERSON] (20 грудня 2003 року), угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується, зокрема, на довіреності, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку представляють. Угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки для особи, яку представляють, лише в разі подальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення (стаття 63 ЦК Української РСР). Згідно зі ст.64\~ЦК Української\~РСР 1963\~року довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Частиною першою статті\~67 ЦК Української РСР, чинного на час видачі позивачем довіреності [PERSON] ( 20 грудня 2003 року ), передбачено, що строк дії довіреності не може перевищувати трьох років. Якщо строк у довіреності не зазначений, вона зберігає силу протягом одного року з дня її вчинення. Посвідчена державним нотаріусом довіреність, що призначається для вчинення дій за кордоном і не містить вказівки про строк її чинності, зберігає силу до її скасування особою, яка видала довіреність. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004\~року, ЦК України\~застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності\~ЦК України, положення цього\~Кодексу\~застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно із частиною третьою\~статті 5\~ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Норма статті\~67 ЦК Української РСР, згідно з якою, якщо строк у довіреності не зазначений, вона зберігає силу протягом одного року з дня її вчинення, у разі якщо у довіреності не було зазначено строк її дії, не встановлювала чітко її строк в один рік, а тільки передбачала, що вона зберігає свою силу протягом року з дня її вчинення. Тобто із закінченням року дія довіреності мала бути припинена відповідно до чинного на той час законодавства. Однак підстави для припинення довіреності, яка була видана під час дії ЦК Української РСР\~та продовжувала діяти після 01 січня 2004 року, слід визначати відповідно до норм, чинних на час її припинення, тобто норм\~статті 248 ЦК України, оскільки щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього\~Кодексу\~застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 09 листопада 2022 року у справі №484/4338/21 (провадження №61-7016св22), від 21 грудня 2022 року у справі №479/662/21 (провадження № 61-11246св22). Відповідно до\~статті 247 ЦК України\~строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Відповідно до частини першої статті 248\~ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. Отже, видана\~\~ [PERSON] на ім`я [PERSON] довіреність не передбачала строку її дії, а норма\~ЦК Української РСР, яка визначала збереження нею сили протягом одного року з дня її вчинення, втратила чинність з 01 січня 2004 року. Із наведеного випливає, що на час укладення договору оренди землі від 01 січня 2006 року не виникло обставин, з якими закон пов`язує припинення представництва за довіреністю. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що повірений [PERSON] станом на 01 січня 2006 року мав повноваження на підписання вказаного договору в інтересах [PERSON] .. Договір оренди землі є укладеним повноважними особами і створює цивільні права та обов`язки за змістом правочину для власника [PERSON] як орендодавця. Волевиявлення власника земельної ділянки [PERSON] на вчинення правочину (договору оренди від 01 січня 2006 року) втілено діями повіреного [PERSON] , який уклав угоду на підставі дійсної довіреності та в межах наданих йому повноважень. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Згідно з положеннями ст.77\~ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ст.89\~ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановлені судом обставини дають підстави зробити висновок, що позивач відповідно до положень ст.81 ЦПК України не надав належні та допустимі докази на підтвердження позову, тому позовні вимоги [PERSON] до ТОВ\~"Агрофірми\~Корнацьких",\~ [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати по справі, відповідно до положень ст.141 КПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed