Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

У вересні 2023 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом та просять позбавити свою мати [PERSON] батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначають, що вони народились в місті Вишгород Київської області та проживають за адресою: [ADDRESS] разом з батьком, бабусею та дідусем. Їх батьки [PERSON] та [PERSON] 19 грудня 2022 року розлучились. Зазначають, що їх мати [PERSON] жодної участі у їх вихованні, розвитку не приймає. В червні місяці 2023 року, матір [PERSON] їх покинула і без пояснень пішла, залишивши на дідуся та бабусю. Наразі самостійно батько сплачує кошти за відпочинок, оздоровлення, за ліцей на різні потреби, харчування, а матір [PERSON] залишається осторонь, лише формально. Зазначають, що [PERSON] до цих пір не має самостійного житла і відповідно не має достатніх умов для належного їх утримання, оскільки мешкає разом зі своїм рідним братом, якому належить житло, та збирається виїхати за кордон. Ухвалою суду від 25.09.2023 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 06.11.2023 року у справі закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , та її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог не заперечувала, зазначила, що добровільно написала нотаріально завірену відмову від своїх батьківських обов`язків відносно своїх двох доньок. Хоче виїхати за межі України, щоб не було жодних «хвостів», донькам матеріально не допомагає, не слідкує за ними, їсти їжу, яку вона готує, доньки відмовляються. Після розторгнення шлюбу проживала в будинку разом із доньками ще півроку, а після пішла на квартиру брата, який на даний час в ЗСУ. Коли доньки були маленькими за ними не доглядала, до школи на батьківські збори не ходила, вивчати уроки не допомагала. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог не заперечував. До суду надав письмові пояснення, де зазначив, що відповідачка [PERSON] ухиляється від своїх прямих батьківських обов`язків не бере жодної участі у вихованні та розвитку доньок, жодним чином не цікавиться їхнім життям, тому вважає що вона повинна бути позбавлена батьківських прав. В судовому зсіданні пояснив, що життя із дружиною фактично не склалося із початку, вихованням доньок займався він, бабуся та його сестра. Матеріально утримував сім`ю лише він. На даний час він в ЗСУ, а діти із бабусею. В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] заперечував, посилаючись на висновок Служби у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради, з якого вбачається відсутність вагомих підстав позбавлення батьківських прав [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засідані надала наступні покази. Коли народилися діти, [PERSON] та [PERSON] жили разом з нею в одному будинку. Свідок допомагала їм чим могла та вони разом виховували дітей. [PERSON] ходила на батьківські збори до школи, купувала продукти та одяг для дітей. Потім почалися сварки між сином та відповідачем. Відповідач іноді била ї ображала дітей, але взагалі вона доглядала за дітьми, але, з її слів, не так, як треба. Син [PERSON] пішов до лав ЗСУ, а [PERSON] розірвала шлюб та добровільно вирішила змінити своє місце проживання. Діти харчувалися та харчуються у неї, тому що те, що готувала [PERSON] вони не їли, все виливали собаці. Зазначила, що на даний час [PERSON] не приймає участь у вихованні, не підтримує дітей. Від першого шлюбу у [PERSON] є син, який також з нею не проживав, його виховують бабуся да дідусь. За 8 місяців [PERSON] жодного разу не подзвонила та не спитала, як її діти. Фінансово також не допомагає. Свідок [PERSON] в судовому засідані надала наступні покази. Вона раніше проживала в будинку разом з [PERSON] , є рідною тіткою позивачам. З самого народження вона приймає участь у вихованні дівчинок, супроводжує в лікарню, купляє продукти, допомагає з навчанням. Пояснила, що [PERSON] не знаходить спільної мови з дітьми, майже нічого їм не купляла. Спочатку [PERSON] ходила на батьківські сбори, тепер ходять вона та [PERSON] . Були випадки коли [PERSON] била дітей та [PERSON] , одна з позивачів, тікала із дому. [PERSON] вирішила змінити місце проживання після сварок з чоловіком, який пішов служити. Діти харчувались та харчуються у [PERSON] , тому що те, що готувала [PERSON] вони не їли. [PERSON] останні два роки проживала з ними, але дітей не виховувала, тому мамою більш вважали саме її. Повідомила, що зараз дітям допомагає вона, їх батько та [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] розлучились згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 грудня 2022 року. Відповідно до свідоцтв про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] , батьками [PERSON] та [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] проживають разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками Димерської селищної ради та витягами з реєстру Димерської територіальної громади. Згідно характеристик [PERSON] та [PERSON] з Литвинівського ліцею батьки [PERSON] та [PERSON] цікавляться навчанням дітей та відповідально ставляться до їх виховання в сім`ї, регулярно відвідують школу та надають допомогу класному керівнику та активно співпрацюють з ним. З копії заяви [PERSON] від 23 червня 2023 року №714 до компетентних органів та всім державним установам, кого це стосується, засвідченої приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Ю.І., вбачається, що остання дала згоду на позбавлення її батьківських прав відносно дітей [PERSON] та [PERSON] . З висновку Служби у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради від 21 серпня 2023 року №256 вбачається, що Комісією з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Димерської селищної ради не встановлено вагомих підстав доцільності позбавлення батьківських прав. Комісією встановлено факт ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, про те на даний час постановка питання про позбавлення батьківських прав є передчасним, оскільки в діях матері прослідковується заінтересованість в збереженні родинних відносин зі своїми дочками. Спірні правовідносини регулюються нормами матеріального права визначені, зокрема, Сімейним кодексом України. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Аналогічні обов`язки батьків передбачені у статті 12 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. З аналізу вказаної статті, суд вважає, що зазначені підстави є вичерпними та позбавлення батьківських прав є правом, а не обов`язком суду. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Крім того, Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України», № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, п. 54). Разом з тим Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими («Мамчур проти України», № 10383/09 від 16 липня 2015 року, п. 100). Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. («Хант проти України», № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, п.п. 57-58). У п.п. 47-49 справи «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Крім того, у даному рішенні Судом звернуто увагу, що при вирішенні прав про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин не виконання батьками батьківських обов`язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц зроблено висновок щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Посилання позивачів на те, що мати не піклувалася про них з самого дитинства, не готувала їм смачної їжи, не прасувала їм речі є, на думку суду, дитячими образами, так як в силу свого віку вони всього могли не усвідомлювати. Факти застосування фізичної сили або психологічного впливу нічим не підтверджується, бо звернень до відповідних органів та органів опіки та піклування ані від дітей, ані від батька чи бабусі та тітки не було. Немаловажну роль грає і те, що поряд проживає бабуся, яка мала змогу приділяти і на даний час приділяє дітям більшу увагу, так як батьки працювали, і діти проводили з нею більшу частину доби. Крім того, позивачі на даний час не усвідомлюють наслідки, які настануть при позбавлення батьківських прав їх матері. Посилання на те, що мати не надає матеріальної допомоги, не купує їм речі стосуються лише останнього півроку, але слід звернути увагу на те, що за стягненням аліментів з відповідача на утримання дітей ніхто не звертався. Відсутність житла у відповідача не є підставою позбавлення її батьківських прав, тим паче [PERSON] дозволив відповідачу проживати у будинку разом із дітьми і де вона проживала до червня 2023 року. Крім того, діти вже такого віку, коли мають право самі обирати, з ким з батьків вони бажають проживати. Суд також звертає увагу і на те, що в судовому засіданні відповідач не надала впевнених відповідей щодо підстав позбавлення її батьківських прав, а також причин її погодження із цим. Відповідач зайняла позицію визнання позову, але її емоційний стан, хвилювання та іноді стримання сльоз, небажання відповідати на уточнюючі питання суду говорить про внутрішній протест відповідача проти позбавлення її батьківських прав. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні надавав протирічні пояснення, в тому числі і такі, які розходилися із раніше наданими письмовими поясненнями. Позивачами та їх представником не доведено, що поведінка відповідача відносно дітей є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї. Таким чином, при розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. На думку суду, даний позов має штучний характер і був поданий з прихованою метою вирішення іншого питання. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позивачі та їх представник не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення мати по відношенню до дітей батьківських прав. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, не забезпечуватиме інтересів дітей, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed