Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

31 жовтня 2023 року позивач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 29.01.2008 між ВАТ «КБ «Експобанк» (найменування змінено на ПАТ «КБ «Експобанк») (первісний кредитор) та [PERSON] укладено Договір кредиту і забезпечення № 23/2008 USD. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.10.2011 року по справі № 2-5106/11 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість у сумі 260 790,03 грн. Відповідно до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06.03.2018, укладеного між ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», право вимоги за договором кредиту від 29.01.2008, первісний кредитор відступив на користь ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами. Внаслідок відступлення прав вимоги позивач є єдиним власником всіх прав вимоги за договором кредиту від 29.01.2008 року з 06.03.2018 року. Згідно з зазначеним договором, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», як новий кредитор, набув право вимоги до [PERSON] щодо отримання загальної суми заборгованості, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму боргу, усі та будь-які штрафні санкції на дату набрання чинності рішенням, а також право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за договором кредиту та договором поруки з дати набрання чинності. Викладені обставини встановлені ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.02.2019 року по справі № 2-5106/11 якою у виконавчому провадженні № 2-5106/11 замінено стягувача ПАТ «КБ «Експобанк» його правонаступником - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Загальна сума заборгованості складає 260 790,03 грн. Виходячи з цього, позивач розраховує відсоток річних та інфляційні нарахування в межах періоду загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, за період з 24.10.2010 по 24.10.2023 року. Враховуючи вищезазначене та враховуючи положення ст. 625 ЦК України, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача зобов`язання за час прострочення виконання рішення суду: 23488,50 грн 3% річних та 121 655,31 грн інфляційних нарахувань, а всього 145 143,81 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 6 листопада 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином у позовній заяві просив розглянути позовну заяву без участі представника позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно із частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. 29 січня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Комерційний банк «Експобанк» правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» був укладений кредитний договір № 23/2008 на суму 20 300 доларів США. У зв`язку з невиконанням відповідачами зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість перед ВАТ «КБ «Експобанк», яка складається із заборгованості за кредитом, а також нарахованими відсотками та штрафами, загальний розмір якої станом на 15 липня 2011 року складає 260 790,03 грн. Вказані обставини є встановленими та підтверджуються рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2011 року по справі № 2-5106/11. Також рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2011 року по справі № 2-5106/11 стягнуто із [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за договором кредиту у розмірі 260 790,03 грн, суму сплаченого судового збору у розмірі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120 грн, а всього 262 610,03 грн. На виконання зазначеного рішення 04 вересня 2012 року Голосіївським районним судом міста Києва на адресу стягувача направлено один виконавчий лист. 06 березня 2018 року між ПАТ КБ «Експобанк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір відступлення прав вимоги № 51, відповідно до якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло всіх прав кредитора за кредитними операціями, переданими йому згідно реєстру відступлених прав вимоги від 06 березня 2018 року. Вказані обставини є встановленими та підтверджуються ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року по справі № 2-5106/11. Також ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року по справі № 2-5106/11 замінено сторону виконавчого провадження № [NUMBER] щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-5106/11 із ПАТ «КБ «Експобанк» (код ЄДРПОУ 09322299) його правонаступником ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (код ЄДРПОУ 40696815). Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17. Верховний Суд України в правовому висновку від 23 вересня 2015 року по справі № 6-1206цс15 зазначив: «Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України». Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як уже зазначалося раніше, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2011 року по справі № 2-5106/11 стягнуто із [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за договором кредиту у розмірі 260 790,03 грн, суму сплаченого судового збору у сумі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120 грн, а всього 262 610,03 грн. Щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-5106/11 відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. При цьому суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів щодо результатів вказаного виконавчого провадження, даних щодо можливого часткового погашення заборгованості із урахуванням того, що рішення було ухвалено більше 12 років тому, а тому суд позбавлений можливості встановити дійсну суму заборгованості для нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат. Невиконане грошове зобов`язання, на яке позивач просить нарахувати три проценти річних, є не зобов`язанням за кредитним договором № 23/2008 від 29.01.2008 року, а трансформованим з нього зобов`язанням, встановленим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.10.2011 року, дані про виконання чи не виконання якого матеріали справи не містять. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже матеріали справи не містять доказів невиконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03.10.2011 ухваленого у справі №2-5106/11, зокрема актуальної інформації щодо стану примусового виконання вказаного рішення суду, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. За загальним правилом, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи - у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed