Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-07 00:00:00

У травні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договорами позики у загальному розмірі 19 506,88 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до Договорів позики [PERSON] отримав у [PERSON] у борг (безпроцентну строкову позику) грошові кошти у розмірі: -1 280,00 грн за Договором позики від 16.10.2014, терміном до 16.11.2014; -1 900,00 грн за Договором позики від 02.10.2015, терміном до 02.11.2015; -9 200,00 грн за Договором позики від 19.07.2016, терміном до 19.08.2016. Позивач вказує, що всього відповідачем було отримано 12 380,00 грн.На підтвердження отримання в борг коштів, відповідачем було подано Розписки від 16.10.2014 року, 02.10.2015 року та 19.07.2016 року на ім`я [PERSON] , із зобов`язанням повернення коштів у місячний строк з моменту отримання коштів у борг. Однак, у вказаний строк відповідач боргу не повернув. Лише у вересні 2017 року, відповідач повернув 1 000,00 грн, після чого зник зі зв`язку, ігноруючи повідомлення про повернення боргу. Згодом у квітні 2018 року відповідач знову з`явився та повідомив про бажання повернути частину боргу - так було повернуто ще 500,00 грн, з проханням відтермінувати залишок сплати боргу. Потім у вересні 2018 року відповідач повернув ще 500,00 грн. Від того часу відповідач перестав виходити на зв`язок, а залишок боргу становить 10 380,00 грн. Враховуючи вимоги ст.ст. 599, 625,1048 Цивільного кодексу України, позивач вважає, що з відповідача сумарно підлягають до стягнення кошти у сумі 19 506,88 грн, що складаються з: -10 380,00 грн - залишок коштів за Договорами позики від 16.10.2014 року, 02.10.2015 року та 19.07.2016 року; -5 190,00 грн - штраф відповідно до п. 6 Договорів позики від 16.10.2014 року, 02.10.2015 року та 19.07.2016 року; . -795, 14 грн - 3% річних від простроченої суми за період з 01.10.2018 року по 20.04.2021року; -1 329, 39 грн - пеня, нарахована за період з 20.04.2020 року по 20.04.2021 року; -1 812, 35 грн - інфляційні збитки за період з 01.10.2018 року по 20.04.2021 року. Враховуючи викладене, позивач звернуся до суду за захистом свої прав та стягненням заборгованості за кредитним договором. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.05.2023 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Відповідно до вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України судом направлений запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області щодо місця реєстрації відповідача. Згідно відповіді на запит від 03.06.2021 відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08.06.2021 цивільну справу за зазначеним вище позовом було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. В подальшому у судовому засіданні, яке призначене на 08.03.2024 представник позивача, адвокат Антохов Я.С. просив позовні вимоги задовольнити, долучити до матеріалів справи оригінали договорів позики та розписки. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату і час розгляду справи по суті повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзиву до суду не надав, тому суд вважав за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Договорів позики [PERSON] отримав у [PERSON] у борг (безпроцентну строкову позику) грошові кошти у розмірі: -1 280,00 гривень (одна тисяча двісті вісімдесят гривень 00 коп.) за Договором позики від 16.10.2014 року, з терміном повернення до 16.11.2014 року; -1 900,00 гривень (одна тисяча дев`ятсот гривень 00 коп.) за Договором позики від 02.10.2015 року, з терміном повернення до 02.11.2015 року; -9 200,00 гривень (дев`ять тисяч двісті гривень 00 коп.) за Договором позики від 19.07.2016 року, з терміном повернення до 19.08.2016 року. Всього [PERSON] було отримано 12 380,00 гривень (дванадцять тисяч триста вісімдесят гривень 00 копійок), що підтверджується Розписками від 16.10.2014 року, 02.10.2015 року та 19.07.2016 року на ім`я [PERSON] , із зобов`язанням повернення коштів у місячний строк з моменту отримання коштів у борг. У вказаний строк відповідач боргу не повернув. Натомість, згідно повідомлень позивача у вересні 2017 року, відповідач повернув 1 000,00 (одну тисячу) гривень, У квітні 2018 року повернути частину боргу - 500,00 (п`ятсот) гривень. У вересні 2018 року відповідач повернув 500,00 (п`ятсот) гривень. Залишок боргу становить 10 380,00 гривень (десять тисяч триста вісімдесят гривень 00 коп.). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Досліджуючи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За таких обставин, з огляду на викладене, вказані договіри позики, складений сторонами, а також розписки з підписом [PERSON] , підтверджують, як факт отримання відповідачем грошових коштів так і зобов`язання повернути ці кошти протягом місячного терміну. Договори вчинені у письмовій формі, підписані його сторонами, що свідчить волевиявлення сторін на укладення та підписання цього договору. Оскільки на дату подання позовної заяви зобов`язання відповідача перед позивачем за договором позики у повному обсязі не виконані, за таких обставин, відповідач повинна повернути позивача грошові кошти у розмірі 10 380,00 грн. Також, позивач в своїй позовній заяві послаючись на вимоги ст.ст. 599, 625, 1048, 1050 ЦК України, згідно яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Поряд з цим, статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до положень зазначеної статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 6 договору позики встановлено, що в разі прострочення повернення позики позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 50% від неповернутої суми позики, а також позикодавець вправі нараховувати пеню в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення. Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача становить 19 506,88 гривень, та складаються з: -10 380,00 гривень - залишок коштів за Договорами позики від 16.10.2014 року, 02.10.2015 року та 19.07.2016 року; -5 190,00 гривень - штраф відповідно до п. 6 Договорів позики від 16.10.2014 року, 02.10.2015 року та 19.07.2016 року; . -795,14 гривень - 3% річних від простроченої суми за період з 01.10.2018 року по 20.04.2021року; -1 329, 39 гривень - пеня, нарахована за період з 20.04.2020 року по 20.04.2021 року; -1 812, 35 гривень - інфляційні збитки за період з 01.10.2018 року по 20.04.2021 року. Вказаний розрахунок є обґрунтованим та приймається судом. В той же час, відповідач, своїм правом, встановленим ст. 178 ЦПК України, не скористався, відзиву на позов та доказів на спростування доводів позивача, не подав. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, виходячи з фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з положень чинного законодавства, з урахуванням того, що відповідач не повернув позивачу грошові кошти у встановлений в договорі позики строк, суд вважає вимоги позивача обґрунтованим та такими, що підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, із врахуванням ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню підтверджений документально судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved