Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінрайт», в якому просить суд визнати виконавчий напис, вчинений 25.03.2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В., зареєстрованим у реєстрі за № 4432, про стягнення з нього на користь ТОВ «ФК «Фінрайт», який є правонаступником АТ «Імексбанк», заборгованості за кредитним договором № 999-00013694/1від 02.02.2012 року у сумі 43 810 грн. 37 коп. таким, що не підлягає до його виконання. Позов обґрунтовує тим, що йому стало відомо про те, що 25 березня 2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. було вчинено вказаний виконавчий напис. Зазначає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, нотаріус вчиняє виконавчий напис на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Вказаний оспорюваний виконавчий напис, вважає, був вчинений з метою позбавити його у незаконний спосіб самої можливості захистити свої права та інтереси. Тому він вимушений звернутися до суду з вказаним позовом, який просить задовольнити. Крім того, зазначив, що заборгованість за даним кредитним договором з нього вже стягується на підставі рішення суду. Ухвалою суду від 01.12.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 19.01.2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до розгляду по суті. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився,подав відзив на позовну заяву, в якому просив провести розгляд справи за його відсутності та відмовити в задоволенні позовних вимог, в повному обсязі, так як виконавчий напис нотаріуса був вчинений на підставі укладеного договору про відступлення прав вимоги. Також, боржником укладений договір про відступлення права вимоги не оспорював, у зв`язку із чим діє презумпція правомірності правочину. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про поважність причини неявки суду не повідомила, хоч про день, час та місце слухання справи повідомлялася судом належним чином. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подала. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Перевіривши та дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «Імексбанк» 02.02.2012 року було укладено договір № 999-00013694/1 про надання кредиту. Згідно з рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.12.2013 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Імексбанк» заборгованість у сумі 43810,37 грн., на підставі якого 18.03.2014 року видано виконавчий лист № 755/27050/13 від 18.03.2014 року про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором. 04.02.2014 року на підставі виконавчого листа № 755/27050/13 від 18.03.2014 Дніпровським районним ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. 16.09.2020 року змінено сторону виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа з ПАТ «Імексбанк» на ТОВ «ФК «Фінрайт». В подальшому, ТОВ «ФК «Фінрайт», не перевіривши наявність судових рішень про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ПАТ «Імексбанк», та наявності відкритих виконавчих проваджень відносно [PERSON] , 05.03.2021 року звернулось до приватного нотаріуса Личук Т.В. та отримало виконавчий напис № 4432про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 999-00013694/1 від 02.02.2012 року на суму 64712,89 грн.. На підставі чого, в подальшому звернулись до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Левченко Я.О., яка на підставі виконавчого напису №4432 від 25.03.2021 року, не перевіривши наявність судових рішень та відкритих виконавчих проваджень, відкрила виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ ФК «Фінрайт» заборгованості за кредитним договором № 999-00013694/1 від 02.02.2012. Згідно з листом Дніпровського районного ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) № 93084 повідомлено, що на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 775/27050/13 від 18.03.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Фінрайт» боргу на загальну суму 44248,48 грн.. 17.02.2022 року державним виконавцем направлено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника, та направлено на виконання до ПП «Пономарьов». 31.08.2023 року звернувшись до приватного виконавця з заявою про закриття виконавчого провадження, позивачу було відмовлено, у зв`язку з тим, що відсутні правові підстави для закінчення виконавчого провадження. Тож, з огляду на вищенаведене, стягнення заборгованості з гр.. [PERSON] здійснюється у двох виконавчих провадженнях: № [NUMBER] від 18.03.2014 року та № [NUMBER]. Крім цього, ТОВ «ФК «Фінрайт» не повідомив нотаріуса про наявність рішення суду про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу II Порядку). Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі - Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. При цьому цей Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі та Порядку. 26.11.2014 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Зазначеною постановою були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості. Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та не чинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року було залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 було відмовлено в задоволенні заяви ПАТ«Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року. Таким чином, редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Однак, не зважаючи на те, що судовим рішення були скасовані зміни до Переліку в частині вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, нотаріус вчинила виконавчий напис на кредитному договорі, які нотаріально не посвідчений та не забезпечений іпотекою. Отже, починаючи з 22.02.2017 нотаріуси позбавлені можливості вчиняти виконавчі написи про стягнення заборгованості, що випливають з кредитних відносин. Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020 у справі № 757/24703/18- ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 25.03.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між ТОВ «ФК «Бізнес Капітал» та відповідачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічна правова позиція закріплені в постанову ВС від 15.04.2020 року № 158/2157/17. В позовній заяві позивач наголошував на тому, що Відповідач звертаючись із заявою про вчинення виконавчого напису, а нотаріус вчиняючи оспорюваний виконавчий напис не врахували, що Кредитні договори та виписки з рахунків були вилучені з Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. За умов, коли у вказаному Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів не було вказано та кредитні договори не були віднесені до таких документів, вчинення оспорюваного виконавчого напису є безпідставним, незаконним та неправомірним. А відтак Відповідач по справі звертаючись до нотаріуса, а приватний нотаріус, вчиняючи спірний виконавчий напис дійсно діяли неправомірно. Відповідно спірний виконавчий напис вчинений з порушенням вимог діючого законодавства та умов вчинення виконавчого напису, а також з порушенням прав позивача. Суд погоджується з зазначеними доводами та аргументами позивача та враховуючи викладені вище положення законодавства, а також правові позиції Верховного Суду України, вважає, що нотаріус не мав повноважень на вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору. За нормами Закону "Про нотаріат" та вищезазначеного Порядку, вчинення виконавчого напису можливо лише на документах, що встановлюють заборгованість. Кредитний договір, сам по собі, таким документом не є. За таких обставин за відсутності безспірних доказів наявності кредитного боргу у визначеному відповідачем розмірі за Договором кредиту у нотаріуса були відсутні правові підстави для задоволення заяви стягувача про вчинення виконавчого напису щодо стягнення саме такого боргу. Доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зворотного відповідачем не надано. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). У цій постанові Верховний Суд зазначив, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Суд перевірив доводи боржника у повному обсязі, вважає їх обґрунтованими та дійшов висновку, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису, нотаріуси були позбавлені можливості вчиняти виконавчі написи про стягнення заборгованості, що випливають з кредитних відносин. Отже, нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру суми, що підлягає стягненню за виконавчим написом, здійснив виконавчий напис на правочині, на підставі якого законодавство не передбачає можливості вчинення такої нотаріальної дії. А відтак охоронювані законом права та інтереси позивача були порушені та підлягають до їх захисту судом. Відповідачем, в свою чергу, не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту його правомірної поведінки, не спростовано тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу, суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх заперечень. Своїми правами, визначеними ст. ст. 43, 84 ЦПК України відповідач також не скористався, клопотань про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України не заявляв. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved