Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

У липні 2019 року позивач, в особі Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за надані послуги з центрального опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води). Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що у період з 01.01.2009р. по 31.12.2018р. Концерн «МТМ» надав послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в житлове приміщення, розташоване за адресою [ADDRESS] , споживачами послуг є відповідачі, які не здійснювали оплату за надані послуги у повному обсязі, у зв`язку з чим станом на 01.01.2019 року утворилася загальна заборгованість на суму 41417,14 грн. Відповідачі у добровільному порядку заборгованість не погашають, тому позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за вказаний період, а також стягнути судові витрати по оплаті судового збору. 28.11.2019 року по справі було ухвалено заочне рішення. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованість за надані послуги з центрального опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) у розмірі 41417,14 гривень та судовий збір. 19.06.2023 року адвокат Скрима В.А., який представляє інтереси [PERSON] подала до суду заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 17.07.2023 року заочне рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя було скасовано. Призначено розгляд справи. У судове засідання представник позивача не з`явилася. Надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутністю та письмові пояснення в обґрунтування позовних вимог. Крім того, письмово заявила клопотання про збільшення позовних вимог та просила суд стягнути з [PERSON] суму заборгованості у розмірі 67444 гривень, яка утворилась станом на 31.10.2021 рік. Представник [PERSON] у судове засідання не з`явився. Письмово звернувся до суду з клопотання про розгляд справи за її відсутністю та письмові пояснення з запереченнями проти позову. Обгрунтовуючи свої заперечення, представник відповідача доводив письмовими доказами, що позивачем не вірно визначено коло відповідачів, оскільки на час подання позову у 2019 році, відповідач [PERSON] помер, відповідачка [PERSON] була знята з реєстрації після укладання шлюбу. Стосовно відповідача [PERSON] слід застосувати строк позовної давності. Стосовно збільшення позовних вимог, вважає, що таке клопотання безпідставне та не засноване на Законі. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Частиною 2 статті 247ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. За правилами ст. ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Згідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29.01.2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». Основною метою діяльності Концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, призначеної для централізованого опалення, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну. Отже, Концерн «Міські теплові мережі» є юридичною особою, яка надає послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Судом встановлено, що позивачем надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Дане приміщення належить [PERSON] на праві власності. Особовий рахунок [NUMBER] , який наданий представником позивача оформлений на [PERSON] із зазначенням, що в даному приміщенні зареєстрована лише одна особа - власник квартири [ADDRESS] . З наданих суду письмових доказів вбачається, що [PERSON] , 1958 року народження, який був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] помер [INFO] , тобто до подання позивачем позову у липні 2019 року. Згідно з ч. 1 ст. 42, ч. 1 ст. 48 ЦПК України усправах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Статтями 46, 47 ЦПК України передбачено, що вони можуть мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони (цивільна процесуальна правоздатність) та здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність). Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва. З аналізу пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України вбачається, що правонаступників у справу можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі. Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин. У статті 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Частиною першою статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Системний аналіз вказаних норм права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України). Діючим цивільно-процесуальним законодавством не передбачено судового врегулювання спору з особою, яка на час звернення до суду померла. Правонаступництво у разі смерті фізичної особи у порядку ст. 55 ЦПК України можливе шляхом залучення правонаступника, а не заміни відповідача, лише за умови, що фізична особа померла після пред`явлення позову та відкриття провадження у справі. Отже, дана норма підлягає застосуванню в разі коли відповідач на момент відкриття провадження мав цивільну процесуальну дієздатність та помер після відкриття провадження у справі, а цивільна справа, стороною якої на час пред`явлення позову є померла особа розглядатися не може. На момент відкриття провадження у справі відповідач [PERSON] значився померлим, його цивільна правоздатність і дієздатність припинились [INFO] . З вищенаведених підстав, суд дійшов висновку про те, що провадження у справі щодо [PERSON] слід закрити у зв`язку з його смертю, яка настала до подачі позовної заяви. З приводу стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , суд зазначає: З наданих представником відповідача письмових доказів, які були досліджені судом, у 2016 році, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб № [NUMBER] від 2016 року, виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану і територіального управління юстиції у Запорізькій області. 07.12.2016 року вона була знята з реєстрації та не проживала у квартирі [ADDRESS] , звідси не була користувачем наданих Концерном «МТМ» послуг. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Частиною 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено, що відповідач [PERSON] за адресою, де нараховано борг, на час пред`явлення позову не проживала, власником житла не була, а отже не є користувачем послуг, які надаються позивачем, у відповідності до Закону України «Про житлово-комунальні послуги». За таких обставин правові підстави для стягнення заборгованості [PERSON] за адресою: [ADDRESS] відсутні. Вирішуючи питання щодо збільшення позовних вимог та стягнення з [PERSON] 67444 гривень, суд, дослідивши матеріали справи виходить з наступного: Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальні положення про плату за комунальні послуги та строки їх внесення передбачені ст. ст. 67, 68 ЖК УРСР. Також, правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обов`язки та, зокрема, Законом України «Про теплопостачання». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст.1, ч. 2 ст.3, ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Позивач є виконавцем послуг з централізованого опалення та водопостачання за місцем проживання відповідача. Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. В матеріалах справи відсутні докази укладання договору між позивачем та споживачем послуг [PERSON] , а отже, позивачем здійснювався облік наданих відповідачу послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] [NUMBER] . Таким чином, відповідач є споживачем наданих послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надаються Концерном «МТМ» за зареєстрованим місцем постійного проживання [PERSON] . За умовами ст. 68 ЖК України та ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено обов`язок споживача оплачувати вказані послуги. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивачем 11.07.2019 року було пред`явлено вимоги до відповідачів про стягнення заборгованості за надані послуги централізованого (палення та постачання гарячої води, (підігріву питної води). Підстава - наявність заборгованості за період з 01.01.2009 по 31.12.2018 роки, що підтверджується розрахунками заборгованості. У заяві про збільшення позовних вимог позивачем заявлена нова вимога, яка стосується стягнення боргу за надані послуги централізованого опалення та постачання гарячої води, за два різні періоди (01.01.2009 по 06.12.2016 та 07.12.2016-31.10.2021), які в первісній позовній заяві не були визначені як окремі, що підтверджені новими розрахунками заборгованості доданими до заяви про збільшення позовних вимог. Тому, така позиція позивача розцінюється як одночасна зміна підстав та частково предмету позову, що є недопустимим. Крім того, суд зауважує, що 02.11.2023 року Ленінський районний суд м.Запоріжжя ухвалив рішення по справі №334/755/23 про задоволення позовних вимог Концерну «МТМ» до [PERSON] за період з 01.01.2019 по 31.10.2021 роки в сумі 26026,86 гривень. Отже, з огляду на викладене, суд вважає, що правовідносини, які склалися між сторонами грошовим зобов`язанням з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, слід брати за період 01.01.2009 по 31.12.2018 роки, що було підставою для звернення до суду з позовом у липні 2019 року. Вирішуючи питання про можливість застосування при визначенні розміру заборгованості наслідківпропуску позивачем строку позовної давності, суд враховує таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із приписами ст.ст.260, 261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Частиною 1 ст. 264 ЦПК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦПК України). Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 по справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. З наданого розрахунку заборгованості по особистому рахунку № [NUMBER] , відповідач [PERSON] у період з 01.01.2009 по 31.12.2018 рокиздійснювала оплату за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води взагалі. Загальна сума оплат становила 16396,24 гривень. Отже, з урахуванням нарахованих сум за надані послуги та здійснених оплат, за період з 01.01.2009 по 31.12.2018 рік підлягає стягненню 41417,14 гривень. З вищенаведених підстав, суд відхиляє клопотання представника відповідача щодо застосування строку позовної давності, оскільки воно суперечить вимогам ст..264 ЦК України. Крім того, зазначений розрахунок заборгованості не був спростований відповідачем у встановленому процесуальним законом порядку з урахуванням принципу змагальності, а лише наполягав на застосуванні строків позовної давності. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальні положення про плату за комунальні послуги та строки їх внесення передбачені ст. ст. 67, 68 ЖК УРСР. Також, правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обов`язки та, зокрема, Законом України «Про теплопостачання». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст.1, ч. 2 ст.3, ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Позивач є виконавцем послуг з централізованого опалення та водопостачання за місцем проживання відповідача. Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Згідно з ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Разом з тим, відповідно до п.1 ч.1 ст.20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Так, у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі». Така позиція суду кореспондується з висновком Верховного суду України викладеним у постанові від 30 жовтня 2013 року по справі 6-59цс13, який підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права у відповідності до положень ч. 1 ст. 417 ЦПК України, про те що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. У зв`язку з відсутністю укладеного договору, позивачем здійснювався облік наданих відповідачу послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , за особовим рахунком № [NUMBER] . Таким чином, відповідач є споживачем наданих послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надаються Концерном «МТМ» зазареєстрованим місцем постійного проживання [PERSON] . За умовами ст. 68 ЖК України та ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено обов`язок споживача оплачувати вказані послуги. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 630 (втратила чинність з 01.05.2022 року, але підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли під час її дії) централізоване постачання гарячої води - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо-будинкових систем гарячого водопостачання. Відповідно до Правил, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо-будинкових систем теплопостачання. Таким чином, позивач є виконавцем з надання послуг з теплопостачання та надавав послуги з централізованого теплопостачання у приміщення квартири відповідача. У відповідності до п. 18, діючих на час виникнення правовідносин Правил, надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до п. 29 Правил споживач має право на несплату вартості послуг лише в разі їх ненадання виконавцем або припинення надання у встановленому порядку за письмовою заявою споживача. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Доказів ненадання виконавцем або припинення надання вказаних послуг позивачем з боку відповідача суду не надано. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання, відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно вимог ст. ст. 530, 611, 612 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За період надання послуги з централізованого опалення Концерном «Міські теплові мережі» з боку споживача заперечень щодо неналежної якості надання послуг на адресу позивача не надходило. Таким чином, Концерн «Міські теплові мережі» у період з 01.01.2019 року по 31.10.2021 року надав послуги з централізованого опалення у житлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідач користувався комунальними послугами, однак оплату за надані послуги не вносив. В результаті неналежного виконання обов`язків у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 26026,86 грн., що також підтверджується наданою позивачем довідкою щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Таким чином, відповідно до Закону «Про житлово-комунальні послуги», укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача. Відсутність такого договору сама по собі не може бути підставою для звільнення від оплати послуг у повному обсязі. Верховний Суд у своїй постанові по справі № 210/5796/16-ц від 18.03.2019 вказав, що для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги споживач повинен не лише не мати відповідного договору та фактично ними не користуватися, а й відмовитись від їх отримання в установленому порядку. Крім того, ВС зазначив, що споживач не надав доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості позивачем. Будь-яких доказів, які б спростовували факт постачання теплової енергії у приміщення відповідача, суду не надано, так само відповідачем не надано доказів того, що вона не отримувала послуги позивача чи заперечувала щодо їх якості чи відмовлялась від послуг позивача. З урахуванням вищезазначених приписів Цивільного кодексу України, строків сплати споживачем наданих житлово-комунальних послуг (до 20-ого числа місяця, що наступає за розрахунковим), встановлених судом факту переривання перебігу строку позовної давності, суд констатує, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до висновку про можливість задоволення позову у повному обсязі. У відповідності зі ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір у сумі 2 640,34 грн.

Outcome: approved