Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд з позовом, у якому просив визначити [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] . Мотивував позовні вимоги тим, що [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшов житловий будинок [ADDRESS] , який в подальшому знищено внаслідок пожежі. На переконання позивача спадкоємцем після смерті [PERSON] був її син [PERSON] , який жодних дій для прийняття спадщини не вчинив. [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Вказав, що оскільки на момент смерті [PERSON] позивач постійно з ним проживав, а тому останній вважається таким, що прийняв спадщину. Зазначив, що оскільки житловий будинок [ADDRESS] , вважається фактично знищеним, позивач не вважав за потрібне звертатися до уповноважених органів для прийняття спадщини. Однак, наприкінці 2022 року у документах померлої [PERSON] позивач [PERSON] виявив заповіт від 12 жовтня 1995 року, який посвідчений секретарем виконкому Пикуловичівської сільської ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області Тарас Н.С. Згідно вказаного заповіту [PERSON] усе своє майно заповіла онукові [PERSON] . Зауважив, що оскільки позивачу не було відомо про наявність заповіту, ним пропущено строк для прийняття спадщини, про що також його повідомлено приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Вегера Н.Б. у відповіді № 270/01-16 від 07 вересня 2023 року. Зазначив, що причини пропуску є поважними, оскільки про вищевказаний заповіт позивач дізнався лише наприкінці 2022 року. З огляду на вказане просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 18 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 20 жовтня 2023 року від представника відповідача [PERSON] надійшла заява, згідно мотивів якої просив проводити розгляд справи за їх відсутності. Протокольною ухвалою суду від 11 грудня 2023 року закрито підготовче провадження, цивільну справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] надала пояснення аналогічні викладеним письмово, просила позовні вимоги задовольнити. Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, однак 26 грудня 2023 року приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Вегера Н.Б. подано заяву, згідно мотивів якої просила проводити розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 31 березня 2023 року Пустомитівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Як вбачається з дублікату заповіту, що має силу оригіналу, посвідченого 12 жовтня 1995 року секретарем виконкому Пикуловичівської сільської ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області Тарас Н.С., [PERSON] усе своє майно заповіла онукові [PERSON] . Згідно довідки Пикуловичівського старостинського округу Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області № 576 від 14 листопада 2022 року, [PERSON] станом на момент смерті [INFO] проживала та була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . За вказаною адресою на момент смерті [PERSON] зареєстрованих осіб не було. Будинок станом на 14 листопада 2022 року знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В силу вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1218, ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України внаслідок смерті особи відкривається спадщина, до складу якої входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст.1222 ЦК України). У відповідності до ч.ч. 1, 3 , 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). За ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2021 року у справі № 315/386/19 (провадження № 61-15100св21). Представник позивача у позовній заяві зазначає, що [PERSON] пропустив строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] з поважних причин, оскільки не знав про наявність заповіту, складеного на його користь. Крім того, вважав, що батько позивача є спадкоємцем майна померлої, який не вчиняв жодних дій для прийняття спадщини, а [PERSON] , проживаючи спільно з [PERSON] вважався таким, що прийняв спадщину. Мотиви позовної заяви про спільне проживання позивача [PERSON] з батьком [PERSON] на час його смерті не підтверджені жодними доказами. Крім цього, паспортом громадянина України [PERSON] , встановлено, що місце реєстрації проживання позивача з 13 березня 2001 року є [ADDRESS] , а місце смерті [INFO] його батька [PERSON] є Львівська обл., Пустомитівський (Львівський) р-н, с. Пикуловичі, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Пикуловичівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області 01 січня 2007 року. Як зазначено вище, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту дійсно є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Однак, на переконання суду, позивачу було достеменно відомо про смерть [PERSON] та [PERSON] . При цьому, позивач, як близький родич померлих, був обізнаним про відсутність зареєстрованих осіб за місцем проживання бабусі [PERSON] , однак жодних належних дій, спрямованих для прийняття спадщини, не вчинив. Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови від 30 травня 2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Відповідно до роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови, фактичне користування і володіння майном спадкодавця або ж проживанням із спадкодавцем на час відкриття спадщини У відповідності до правового висновку Верховного Суду України від 26.09.2012 року по справі № 6-85цс12, у спорі про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила ч.3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви і ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України не застосовуються. Позивачем не заперечується, що йому було відомо про житловий будинок [ADDRESS] , який увійшов до складу спадщини після смерті [PERSON] , тобто про відкриття спадщини. З огляду на вказане, позивач міг звернутись із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Однак в мотивах позовної заяви наведені обставини, а саме небажання позивача звертатись до уповноважених органів для прийняття спадщини, оскільки вказаний вище житловий будинок вважається фактично знищеним після пожежі. Крім цього, окрему увагу слід звернути на покликання позивача про ознайомлення з заповітом наприкінці 2022 року, однак позовна заява подана лише 17 жовтня 2023 року, тобто майже через рік після виникнення обставин для звернення з позовними вимогами до суду. Вказане свідчить лише про свідоме пропущення строків самим позивачем, який після смерті [PERSON] до часу звернення з позовом становить неповних 20 років. З долученого до справи дублікату заповіту, що має силу оригіналу, посвідченого 12 жовтня 1995 року секретарем виконкому Пикуловичівської сільської ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області Тарас Н.С., встановлено, що такий видано 16 червня 2021 року позивачу [PERSON] . Таким чином, у позовній заяві вказано неправдиву і спотворену інформацію, зокрема про те, що наприкінці 2022 року у документах померлої [PERSON] позивач [PERSON] виявив заповіт від 12 жовтня 1995 року, який посвідчений секретарем виконкому Пикуловичівської сільської ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області Тарас Н.С. Отже, позивачем не доведено, що встановлений законом строк на звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини пропущений ним з поважних причин. В порушення вимог ст. 81 ЦПК України, позивач не надав суду достатніх та належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини. Також позивачем не доведено, що зазначені ним причини пропуску строку можуть бути визнані поважними у розумінні статті 1272 ЦК України, і пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які б перешкоджали йому у встановлений законом шестимісячний строк звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, як після смерті [PERSON] , так і [PERSON] . Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вказане, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивач мотивував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed