Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з січня 2019 року відповідачка відмовилася від виховання і утримання дитини, з цього часу син проживає разом із позивачем і знаходиться на його утриманні. Рішенням суду від 24.09.2021 року відповідачку визнано такою, що втратила право користування житлом в квартирі [ADDRESS] . На підставі рішення суду відповідачку було знято з реєстрації. Відповідачка не приймає участі у вихованні сина, його лікуванні, утриманні, їй байдуже його життя, інтереси і захоплення. Вважає, що відповідачка ухиляється від виконання обов`язків по вихованню дитини, що на підставі ст.164 СК України є підставою для позбавлення її батьківських прав. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 05.09.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали і просили задовольнити. Позивач зазначив, що відповідачка проживає в Єгипті і більше двох років вони з нею не спілкуються, так як дорогий зв`язок і у позивача недостатньо фінансів. Кошти на утримання сина відповідачка не надає, однак з позовом про стягнення аліментів позивач до суду не звертався. Представник позивача, як на підставу позбавлення батьківських прав, посилається на ухилення відповідачки від виховання сина. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася через оголошення на сайті суду, так як не має реєстрації місця проживання, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов до суду не подавала. Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, надав суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Просить при винесенні рішення врахувати інтереси неповнолітньої дитини. Приймаючи до уваги викладене, що позивач та представник позивача не заперечують проти заочного розгляду справи, то у відповідності до ст.280 ЦПК України суд ухвалює по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження. Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.11.2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 25.10.2018 року шлюб між сторонами було розірвано, неповнолітнього сина [PERSON] залишено проживати разом із матір`ю. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 24.09.2021 року позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] було задоволено, визнано [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Довідкою про зареєстрованих у вказаній квартирі осіб від 22.06.2023 року підтверджуються обставини того, що в зазначеній вище квартирі зареєстровані позивач, його син [PERSON] і мати позивача - [PERSON] . Відповідачка була знята з реєстрації в зазначеній вище квартирі 01.11.2021 року. Згідно пояснень позивача і його представника відповідачка була знята з реєстрації на підставі зазначеного вище рішення суду. Згідно акту обстеження умов проживання від 26.06.2023 року, складеного зав.сектором ССД по Індустріальному району ДССД ХМР, в квартирі [ADDRESS] проживає позивач, його син [PERSON] і мати позивача - [PERSON] . Для дитини виділена окрема кімната, в якій є ліжко, стіл, речі та іграшки за віком. Зі слів бабусі, з 2018 року мама [PERSON] із родиною не мешкає, зв`язок із сином підтримує рідко дзвонить 1-2 рази на місяць, участі у вихованні та утриманні [PERSON] не приймає. В листі КНП «Міська дитяча поліклініка №16» ХМР за №455/0545-23 від 30.08.2023 року зазначено, що з приводу захворювання та на медичні огляди [PERSON] приходив в супроводі матері або батька з серпня 2014 року по травень 2017 року. В характеристиці [PERSON] від 29.08.2023 року, як учня 9-Б класу Харківського ліцею №70, зазначено, що його вихованням займається батько. Під час дистанційного навчання з боку батька послабився контроль за навчанням хлопчика. Мати протягом цього часу знаходиться за межами України. Зі слів [PERSON] та батька мати з дитиною не спілкується, не підтримує зв`язок, не цікавиться станом здоров`я та успіхами, фінансово не підтримує сина. У вихованні хлопчика допомагає бабуся - [PERSON] . Згідно листа Державної прикордонної служби України, за наявною станом на 12.10.2023 року інформацією, відповідачка 10.02.2019 року перетнула кордон України на виїзд з України рейсом Харків Стамбул. В висновку №439 від 14.12.2023 року Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради зазначено, що Департамент, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав відповідачки відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вказаний висновок містить в собі посилання на ті ж документи, які надані суду разом із позовною заявою, а також пояснення позивача. У висновку зазначено про те, що була проведена співбесіда з [PERSON] , [INFO] , який пояснив, що мати близько 5 років мешкає в іншій країні та участі в його житті не бере, а тому він не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. В висновку зазначено, що відповідачка до Департаменту не з`явилась, пояснень чи документів не надала. В висновку не зазначена підстава, визначена ст.164 СК України, для позбавлення батьківських прав. Допитана як свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, пояснила, що її онук [PERSON] , вона та позивач по справі проживають разом. Відповідачка після розірвання шлюбу з ними не проживає. Свідок не може пояснити, чому дитина залишилася проживати з батьком. Свідок [PERSON] , яка проживає в одному будинку з позивачем і є подругою матері позивача, пояснила, що зі слів [PERSON] їй відомо, що відповідачка проживає в [PERSON] . Свідку не відомо, чи цікавиться відповідачка дитиною. Відповідно до частини третьої\~статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною першою\~статті 8 Закону\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону). Відповідно до частини сьомої\~статті 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII\~(далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частиною першою\~статті 155 СК\~України\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на\~повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою\~статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої\~статті 164 СК України\~дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Згідно з частиною першою\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного\~закону\~і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень\~статті 164 СК України\~є усталеною. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи.\~ Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані позивачем та його представником документи на підтвердження заявлених позовних вимог, а також показання допитаних в суді свідків, не є достатніми доказами, які б у сукупності свідчили про те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд бере до уваги наступне. Після розірвання шлюбу між сторонами, рішенням суду неповнолітнього сина [PERSON] залишено проживати разом із матір`ю. Відповідачка добровільно не знімалася з місця реєстрації в квартирі, в якій були зареєстровані сторони по справі та їх дитина. Після визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою і знаття її з реєстраційного обліку за адресою зазначеної квартири, вона об`єктивно втратила можливість проживати в зазначеній квартирі разом із неповнолітньою дитиною. Відсутність реєстрації відповідачки свідчить про відсутність у неї зареєстрованого місця проживання в Україні. Акт обстеження умов проживання від 26.06.2023 року, складеного зав.сектором ССД по Індустріальному району ДССД ХМР, не є доказом ухилення відповідачки від виховання дитини, а свідчить про проживання дитини разом із батьком. Разом з тим, в акті зазначено, що зі слів бабусі, мама [PERSON] зв`язок із сином підтримує рідко дзвонить 1-2 рази на місяць, що свідчить про наявність стосунків між відповідачкою і дитиною. В листі КНП «Міська дитяча поліклініка №16» ХМР за №455/0545-23 від 30.08.2023 року зазначено, що [PERSON] приходив до поліклініки в супроводі матері або батька. В характеристиці [PERSON] від 29.08.2023 року інформація щодо матері зазначається зі слів дитини та батька. Лист Державної прикордонної служби України свідчить лише про те, що відповідачка 10.02.2019 року перетнула кордон України на виїзд з України. Цей лист містить інформацію станом на 12.10.2023 року, а не на час ухвалення рішення суду. Даний лист, як і інші докази по справі, не містять зазначення обставин того, де проживає відповідач, на яких підставах, в яких умовах, які можливості для спілкування з дитиною вона має. При цьому, суд бере до уваги, що подаючи позов до суду, позивач не зазначив адресу місця фактичного проживання відповідача, що не надає їй можливості висловити свої аргументи з приводу даної справи. Також суд бере до уваги, що факт проживання одного із батьків за кордоном, сам по собі не є підставою для позбавлення його/її батьківських прав. Цей батько чи матір зобов`язані брати участь у вихованні дитини з урахуванням тих можливостей і особливостей, які вони мають проживаючи за кордоном. У судовому засіданні з`ясовано, що обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування стосовно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, немає. Суд враховує, що позивачем та його представником не заперечується, що з часу народження дитини і до кінця 2018 року, тобто більше ніж дев`ять з половиною років відповідачка проживала разом із дитиною і виховувала її. Тобто, не заперечується тривалий час спільного проживання і належного виконання обов`язків по вихованню сина. Таким чином,\~позивач та його представник не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідачки та її свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно неповнолітнього сина [PERSON] , що могли б бути підставою для позбавлення її батьківських прав. Суд бере до уваги вимоги ч.3 ст.171 СК України про те, що суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Та обставина, що неповнолітній син сторін [PERSON] не заперечує проти позбавлення матері батьківських прав, як це зазначено у висновку №439 від 14.12.2023 року, не свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки не доведено винну поведінку відповідачки як матері, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Суд бере до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені факти того, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд зважує на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, цей захід слід застосовувати як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Суд бере до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Тлумачення частини шостої\~статі 19 СК України\~дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд бере до уваги, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. З огляду на вищевикладені доводи та обґрунтуванням, що у висновку №439 від 14.12.2023 року Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради не зазначено докази ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, що у висновку маються посилання на ті ж документи, копії яких додано до позовної заяви, що висновок ґрунтується лише на факті проживання сина [PERSON] з батьком, який створює йому належні умови для проживання, виховує його, суд не погоджується з зазначеним висновком про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, цей висновок є передчасним. Департамент Служб у справах дітей не з`ясував думку відповідачки, не надав оцінку її аргументам. Суд враховує і те, що у вказаному висновку не зазначена підстава, визначена ст.164 СК України, для позбавлення батьківських прав. Беручи до уваги вищевикладене, що в ході судового розгляду позивач та його представник не довели винну поведінку відповідачки, яка б суперечила інтересам сина [PERSON] , і неможливості зміни такої поведінки, що відсутні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав, на які посилається позивач, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідачки відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд враховує і те, що як зазначено ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у справі не встановлено.

Outcome: dismissed