Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

Представник позивача адвокат Пономарьов О.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 250000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04 вересня 2009 року між [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки. В червні 2011 відповідач звернулася з проханням надати їй кошти за рахунок оренди землі з одноразовою виплатою за наступні 49 років користування землею та зобов`язувалась укласти додаткову угоду про продовження терміну дії договору. [PERSON] погодився сплатити 250000,00 грн. за умови укладення додаткової угоди до договору оренди землі з подальшою її реєстрацією у відповідних органах. 15 червня 2011 року [PERSON] отримала від [PERSON] кошти в сумі 250000,00 грн., що підтверджується розпискою від 15 червня 2011 року, яка була написана власноручно відповідачем та нею підписана в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] 04 травня 2016 року між відповідачем по справі [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено додаткову угоду до вищевказаного договору оренди землі, якою визначено об`єкт оренди (зазначено кадастровий номер у відповідності до змін в законодавстві), та збільшено строк дії договору шляхом узгодження питання щодо продовження договірних відносин на 49 років, інші умови договору залишено без змін. Проте, 06 жовтня 2022 року [PERSON] до суду подано позов про розірвання договору оренди землі площею 7,08 га від 04 вересня 2009 року укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] , зареєстровано у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі від 10.03.2011 року за №3520886440001198. Підставами для задоволення позову [PERSON] ставиться не виплата орендної плати з 2009 по 2019 роки, а тому договір оренди підлягає розірванню у зв`язку з невиконанням ФОП [PERSON] обов`язків передбачених договором. Тобто [PERSON] заперечує, що кошти вказані в розписці є орендною платою, тому оскільки вказані кошти не приймаються та не визнаються [PERSON] , як доказ оплати за договором оренди землі від 04 вересня 2009 року укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] вважає, що відповідач безпідставно набула грошові кошти позивача у розмірі 250000 грн., тому ці кошти слід стягнути з неї на користь позивача. 23.06.2023\~року від\~представника відповідача\~адвоката Вишні\~Г.В.\~надійшло клопотання\~про закриття\~провадження по\~справі у\~зв`язку зі\~спливом строків\~позовної давності.\~Разом з\~клопотанням подано\~відзив на\~позовну заяву,\~відповідно до\~якого представник\~просить відмовити\~в позові\~у зв`язку\~з невизнанням\~позовних вимог\~в повному\~обсязі.\~Обґрунтовуючи його\~тим,\~що в\~розписці зазначено,\~що кошти\~відповідачем отримані\~в рахунок\~майбутнього продажу\~земельної ділянки.\~Після закінчення\~строку дії\~договору оренди\~відповідач звернулась\~до ФОП\~ [PERSON] \~з приводу\~повернення земельної\~ділянки,\~проте в\~телефонній розмові\~було повідомлено\~про продовження\~строку дії\~договору.\~Відповідач отримала\~листа і\~копію договору\~оренди землі\~від 04.09.2009\~року та\~оригінал додаткової\~угоди від\~10.04.2016\~року про\~внесення змін\~до договору\~оренди землі\~від 04.09.2009\~року,\~згідно п.1\~умов якої\~сторони дійшли\~згоди про\~продовження терміну\~дії договору\~на 49\~років.\~Звертає увагу,\~що на\~момент укладення розписки\~15.06.2011\~року,\~ринок землі\~в України\~був відсутній, відчуження можливо було здійснити шляхом обміну або договором дарування. В присутності свідків, які зазначено в розписці, було забрано державний акт на право власності на земельну ділянку, для оформлення відчудження у нотаріуса. На думку сторони відповідача розписка від 15.06.2011 року має ознаки удаваного правочину, оскільки такі дії позивача були направлені на створення у [PERSON] , уяви про реальність договору та намірів на продаж даної землі в майбутньому за 250\~000,00 гивень . Тому їй було сплачено тільки 60 000 гривень, а не 250 000,00 гривень, природа яких на сьогодні не встановлена, це відбулось в умовах несплати орендної плати. Зазначає, що позивачем грошову суму їй було надано в добровільній формі як засіб для існування. Разом з тим зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки розписка, яка долучена до позовної заяви датована 15.06.2011 року, що не заперечується самим позивачем [PERSON] , тому позивач достовірно був обізнаний про своє нібито порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту (2011- 2012 pp.) починається перебіг позовної давності. Ухвалою судді від 20.09.2023 року прийнято справу до свого провадження в порядку загального позовного провадження та справу призначено до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 09.11.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача адвокат Вишня Г.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала просила відмовити в їх задоволенні. Свідок [PERSON] пояснила, що в її присутності відповідачка [PERSON] приїхала до [PERSON] та просила надати їй кошти в розмірі 60\~000,00 грн, позивач погодився надати кошти, але за умови, що відповідач напише розписку, проте що вона отримала 250\~000,00 грн, в іншому випадку кошти не надасть. В розписці мова йшла про передачу в оренду земельної ділянки, а не про продаж. Після чого відповідач віддала позивачу оригінал державного акту на землю, для подальшого оформлення документів, яких саме їй не відомо. Вона посвідчила той факт, що в її присутності позивач передав відповідачу кошти в розмірі 60\~000,00 грн, а не 250\~000,00 грн. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Суд встановив, що 04 вересня 2009 року між [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки та відповідно проведена державну реєстрацію договору оренди землі (а.с.9). 15.06.2011 року [PERSON] складено розписку, в якій вона зазначила, що 15.06.2011 року отримала від [PERSON] кошти в розмірі 250\~000,00 грн в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] в рахунок майбутнього продажу земельної ділянки, що знаходиться на території Рощагівської сільської ради КР № 097387. Дана розписка містить підписи [PERSON] та [PERSON] . Підписи свідків [PERSON] та [PERSON] відсутні (а.с.8). 04 травня 2016 року між відповідачем по справі [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено додаткову угоду до вищевказаного договору оренди землі, якою визначено об`єкт оренди та збільшено строк дії договору шляхом узгодження питання щодо продовження договірних відносин на 49 років, інші умови договору залишено без змін (а.с.10). 06 жовтня 2022 року [PERSON] до суду подано позов про розірвання договору оренди землі площею 7,08 га від 04 вересня 2009 року укладеного між [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] , зареєстровано у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі від 10.03.2011 року за №3520886440001198 (а.с.11-13). Рішення суду за результатами розгляду вищевказаного позову в матеріалах справи відсутні. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 30.08.2018 по справі №334/2517/16-ц, згідно якої набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Суд касаційної інстанції, зокрема, зазначив, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Вказана правова позиція у силу ст. 417 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України та може бути застосована при розгляді цивільної справи про повернення безпідставно отриманих грошових коштів. З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу на відповідача покладено обов`язок спростування презумпції вини шляхом доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачу. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторона позивача в позовній заяві та в подальшому в поясненнях стверджували, що кошти в розмірі 250\~000,00 грн виплачені відповідачу за умови укладення додаткової угоди до договору оренди землі, укладену 04.05.2016 року, в якій визначено об`єкт оренди та збільшено строк дії договору на 49 років, на підтвердження отримання відповідачем даних коштів в розмірі 250\~000,00 грн посилався на розписку від 15.06.2011 року. Натомість зі змісту вищевказаної розписки встановлено, що кошти в розмірі 250\~000,00 грн відповідач отримала від позивача за майбутній продаж земельної ділянки, що належить їй на підставі державного акта КР № 097387. Зміст розписки від 15.06.2011 року чітко свідчить про те, що сторони фактично лише усно домовились про купівлю продаж належної відповідачу земельної ділянки. Відповідач взяла на себе обов`язок здійснити відчуження належної їй земельної ділянки позивачу після настання певної події, а саме зняття мораторію на продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Таким чином суд вважає, що позивачем не доведено, що кошти в сумі 250 000,00 грн відповідачкою отримані безпідставно, оскільки договірні відносини між сторонами на той період існували, зокрема договір оренди земельної ділянки, термін дії якого в подальшому додатковою угодою було продовжено за згодою сторін. Крім того, твердження позивача про безпідставно отримані відповідачем коштів, згідно розписки від 15.06.2011 року, спростовуються самим змістом, який в ній наведений. Зокрема в розписці зазначено, що кошти в сумі 250 000,00 грн [PERSON] отримала в рахунок продажу земельної ділянки. Про те матеріали справи, які досліджені судом, не містять доказів наміру позивача або ухилення відповідача на укладання такої угоди у передбачений законом спосіб. Таким чином підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає. Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. За положеннями ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Так, в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. \~ \~ \~ \~ \~Таким чином, враховуючи роз`яснення, що містяться в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13, суд не застосовує строки позовної давності, оскільки позивачем позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень\~ст. 141 ЦПК України\~і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed