Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

представник позивача звернулася до суду із позовом, в якому просить суд визнати довіреність від 24 лютого 2019 року, видану від імені [PERSON] ім`я [PERSON] недійсною. В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] за незрозумілих обставин помер батько позивача [PERSON] . Пізніше позивачеві стало відомо, що [INFO] покійним батьком наче б то було видано довіреність на ім`я відповідача [PERSON] , якою останній уповноважувався розглядати, складати, схвалювати, підписувати, доставляти, виконувати та/або видавати усі угоди, документи, свідоцтва інструменти (як документи в письмовій формі або ні), які Повірений на свій розсуд вважає необхідним стосовно майна, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , Велика Британія та має титульний номер AGL 7804. У вказаному будинку з 2004 року правомірно проживає третя особа [PERSON] зі своєю родиною. На підставі вищезазначеної довіреності відповідач [PERSON] уклав договір купівлі-продажу належного покійному батьку позивача [PERSON] будинку за адресою [ADDRESS] , Велика [PERSON] з мешканцем м. Львова [PERSON] . Позивач є спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька, тому оспорюваною довіреністю було порушено його спадкові права після смерті батька. До матеріалів справи додано докази сплати третьою особою комунальних послуг, податку на землю. Отже, оспорюваною довіреністю порушені житлові права третьої особи [PERSON] . Позивач звернувся із заявою про вступ у спадщину після смерті батька у відповідності до законодавства Великої Британії, що підтверджується Наказом Високого суду Англії та Уельсу Відділ запису заповідальних актів району Ньюкаслуду про передачу повноважень для управління спадщиною справа № 1580210069439025 від 2 листопада 2020 року, згідно якого позивачу передається управління майном [PERSON] . На даний час на території Великої Британії у графському суді у Центральному Лондоні ведеться судова справа НOOВF023 ініційована особою, що начебто придбав цей будинок, [PERSON] (Позивач) до третьої особи - [PERSON] (Відповідач) про виселення з будинку, що підтверджується судовою повісткою, яка долучена до матеріалів даної cправи. Представник позивача зазначає, що оскільки оспорювана довіреність вчинена на території України то згідно норм українського законодавства є нікчемною, не відповідає нормам цивільного законодавства та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON] - довірителя за довіреністю від 24.02.2019 р - останній помер [INFO] . Строк дії довіреності визначається в самій довіреності, вона є дійсною до закінчення строку, що в ній зазначений або до її скасування у передбаченому законом порядку, або у разі смерті довірителя. Таким чином, станом на 02 березня 2019 року Довіреність на розпорядження нерухомим майном, видана від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] припинила свою дію в силу норм ч. 1 ст. 248 Цивільного кодексу України. Таким чином, довіреність, видана на території України від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] 24 лютого 2019 року згідно законодавства України не відповідає формі, у якій повинна бути видана довіреність на розпорядження нерухомістю, засвідчена неуповноваженою особою, в довіреності не вказано по-батькові [PERSON] , не зазначені ідентифікаційні коди на повіреного на довірителя, адреса реєстрації довірителя [PERSON] на момент видачі довіреності не відповідала дійсності, довіреність складена англійською мовою, що не відповідає нормам нотаріального діловодства в Україні та не містить апостиля та на момент вчинення дій повіреним [PERSON] по відчуженню будинку, належному довірителю [PERSON] , втратила свою дію у зв`язку зі смертю Довірителя. 20.09.2022 року провадження у справі відкрито. 13.06.2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 22.11.2023 року справу призначено до судового розгляду. 30.01.2024 року задоволено клопотання представника позивача та уточнено ім`я третьої особи у справі [PERSON] із зазначенням його ім`я як [PERSON] . 30.01.2024 року в судовому засіданні представник позивача та третьої особи [PERSON] - [PERSON] надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позов підтримала та просила такий задоволити. В судове засідання 12.03.2024 року представник позивача не з`явилася, подала письмовий виступ у судових дебатах, просить позов задоволити та проводити розгляд справи у судовому засіданні без її участі. Відповідач судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоч належним чином був повідомленим про час та місце розгляд справи. Відзиву на позовну заяву чи заяв про розгляд справи у його відсутності на адресу суду від відповідача не надходило. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоч був належним чином повідомленим про час та місце розгляд справи, про причини своєї неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду із позовом представник позивача долучає до матеріалів справи документ іменований Довіреністю від 24.02.2019 року із офіційним перекладом (а.с 17-22). Із змісту вказаного документа із перекладом вбачається, що така довіреність вчинена за участі свідка адвоката Paul Levy спрямована на наділення правами [PERSON] , на розпорядження належного [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , нерухомого майна, що знаходить за адресою: [ADDRESS] , TW8 9JU, Велика Британія та має титульний номер AGL 7804. З копії рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 02 липня 2018 року у справі № 349/720/18 вбачається, що [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . Згідно довідки Підгородянського старостинського округу Рогатинської міської ради Івано-Франківської області № 115 від 07 квітня 2021 року, [PERSON] дійсно був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення суду у справі № 349/720/18 01 серпня 2018 року. Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Згідно із ч. 1 ст. 1007 ЦК України довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Відповідно до ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про міжнародне приватне право» якщо інше не передбачено законом, форма правочину має відповідати вимогам права, яке застосовується до змісту правочину, але достатньо дотримання вимог права місця його вчинення, а якщо сторони правочину знаходяться в різних державах, - права місця проживання або місцезнаходження сторони, яка зробила пропозицію, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до ч. 2 ст. 31 ЗУ «Про міжнародне приватне право» форма правочину щодо нерухомого майна визначається відповідно до права держави, у якій знаходиться це майно, а щодо нерухомого майна, право на яке зареєстроване на території України, - права України. Відповідно до ст. 32 ЗУ «Про міжнародне приватне право» зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження. Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про міжнародне приватне право» порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність. Згідно із ч 1, 2 ст. 38 ЗУ «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. П. 6 Регулюючий закон та юрисдикція оспорюваної довіреності від 24.02.2019 року передбачено, що ця довіреність та будь-які суперечки або претензії, які виникають у зв`язку з нею або пов`язані з нею, є її предметом або наслідком (включаючи позадоговірні суперечки або претензії) регулюються та тлумачаться відповідно до законів Англії та Уельсу. Кожна зі сторін погоджується, що суди Англії та Уельсу мають виключну юрисдикцію для врегулювання будь-яких суперечок або претензій, які виникають у зв`язку з цією довіреністю або пов`язані з нею, є її предметом або наслідок (включаючи позадоговірні суперечки або претензії). Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 44 ЗУ «Про міжнародне приватне право» передбачено: однак правом, з яким договір найбільш тісно пов`язаний, вважається: 1) щодо договору про нерухоме майно - право держави, у якій це майно знаходиться, а якщо таке майно підлягає реєстрації, - право держави, де здійснена реєстрація. Таким чином, щодо одностороннього правочину доручення, на виконання якого видається довіреність щодо розпорядження належним довірителю нерухомим майном застосовується право держави, у якій це майно знаходиться. Відповідно до ч. 2 ст. 42 ЗУ «Про міжнародне приватне право» захист права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до права держави, у якій це майно знаходиться. Аналіз норм ЗУ «Про міжнародне приватне право» дає очевидний висновок про виключну юрисдикцію та правозастосування до відносин щодо нерухомого майна закону держави в якій знаходиться таке майно або здійснена державна реєстрація такого майна. Вбачаючи таку правову визначеність суд приходить до переконання, що у випадку укладення договору доручення та видачі на його підставі довіреності щодо нерухомого майна, що знаходить за адресою: [ADDRESS] , TW8 9JU, Велика Британія та має титульний номер AGL 7804 застосуванню підлягав закон Англії та Уельсу. Разом з тим, із наданих суду відповідей на виконання ухвали суду про витребування доказів судом встановлено, що довіритель [PERSON] [INFO] паспортом громадянина України для виїзду за кордон не документований. Відповідно до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України громадянин Великої Британії та Північної Ірландії Леві Пол Едмунд перетинав державний кордон України 24.02.2019 року в`їзд та 25.02.2019 виїзд. Згідно з відповіддю НАДУ від 01.08.2023 року зазначено, що станом на 31.07.2023 року відомості стосовно адвоката іноземної держави Пола Едмунда Леві в ЄРАУ відсутні і до Рали адвокатів України не надходили. Розгляд цивільних справ з іноземним елементом здійснюється за «законом суду», тобто юридичною підставою застосування іноземного права на території України є норми\~ЦПК України,\~Закон України «Про міжнародне приватне право»\~тощо. Відповідно до частин першої, другої\~статті 4 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього\~Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Згідно з частиною першою\~статті 5 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правовідносин. Сторони договору згідно із статтями\~5\~та\~10\~цього\~Закону\~можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України (стаття 43 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Закон України «Про міжнародне приватне право»\~встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону). Питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну або припинення правовідносин, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ за участю іноземного елемента, вирішуються згідно із\~Законом України «Про міжнародне приватне право». Стаття 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~визначає загальні правила підсудності судам України справ з іноземним елементом. Частиною першою\~статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~визначено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у\~статті 76 цього Закону. Статтею 32 цього Закону\~передбачено, що зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має з правочином найбільш тісний зв`язок. Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що при визначенні права, яке підлягає застосуванню до договірних правовідносин з іноземним елементом застосовується наступний порядок: застосуванню підлягає право, обране сторонами; якщо сторони не обрали застосовне право, то воно визначається на підставі міжнародних договорів, учасником яких є Україна; якщо сторони не обрали застосовне право і немає міжнародного договору, який би його визначав, належить керуватися нормами\~Закону України «Про міжнародне приватне право». Відмовляючи в задоволенні позову судом враховано, що при видачі оспорюваної довіреності сторонами правочину було обрано право, яким врегульовано зміст правочину, яке також не суперечить змісту норм, що врегульовують виключну юрисдикцію правовідносин щодо нерухомого майна, якого стосується правочин. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого повторно 11 червня 2019 року Червоноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. З копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого повторно Галицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Івано-Франківській області 20.03.2018 року, вбачається, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] . Частина друга\~статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частиною п`ятою\~статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частиною першою\~статті 84 ЦПК України\~передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до\~статі 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З належним чином завіреної копії Наказу про передачу повноважень для управління спадщиною Високого суду Англії та Уельсу від 02.11.2020 року встановлено, що управління майном Василя Федоровича Підгайного, який помер [INFO] , передається цього дня Високим судом Англії та Уельсу такому розпоряднику Василь Підгайний, який проживає за адресою: [ADDRESS] . Відмовляючи в задовленні позову суд вважає за необхідне встановити порушене право спадкоємців [PERSON] , який помер [INFO] , щодо спадкування належного йому майна, яке було відчужене від його імені після його смерті повіреним [PERSON] , а саме на підставі договору купівлі-продажу будинку за адресою: [ADDRESS] , TW8 9JU, Велика Британія, титульний номер AGL 7804 від 22.03.2019 року, що вбачається із наявної в матеріалах справи належним чином завіреної копії договору із офіційним перекладом (а.с. 23-30), яке підлягає захисту у визначений правом місця знаходження нерухомого майна спосіб. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50). Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed