Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

У листопаді\~2023\~року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що вона з 2012 року зареєстрована та проживає у житловій квартирі [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрованим значиться також чоловік позивачки [PERSON] , який фактично не проживає за місцем реєстрації вже більше 11 років. Як зазначає [PERSON] вище, відповідач в квартирі не проживає більше ніж шість місяців, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей також не має. Під час останнього спілкування із дружиною, у вересні 2012 року, відповідач повідомив їй про свій намір переїхати на постійне місце проживання до російської федерації та надав нотаріально завірену заяву на зняття його з реєстраційного обліку. Однак, уповноваженим органом, у знятті чоловіка з реєстрації за даною заявою позивачці було відмовлено, що й стало приводом звернення до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 21 грудня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження по справі (а.с. 50). Представник позивача в судовому засіданні надала пояснення по суті позову, заявлені вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання повторно не з`явився, був повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивачки, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутність. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. 18 березня 1992 року Гвардійською КЕЧ району видано ордер № 721, за яким [PERSON] надано право на зайняття житлової квартири [ADDRESS] (а.с. 11). 26 квітня 2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що виконкомом Гупалівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області видано свідоцтво серії [NUMBER] (а.с. 12). Як вбачається із наданих матеріалів справи, зокрема паспортних даних позивачки, витягів з реєстру територіальної громади та актів перевірки житлових умов, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 7, 14, 18-20). [PERSON] хоч і значиться зареєстрованим за вказаною адресою, однак у житловій квартирі [ADDRESS] не проживає, починаючи із 2012 року (а.с. 15-17). 24 вересня 2012 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу посвідчено заяву [PERSON] , якою останній виражає згоду на зняття його з реєстраційного обліку проживання з квартири [ADDRESS] (а.с. 21). Правовідносини, що вникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме. Основним законодавчим актом у сфері регулювання житлових відносин є Конституція України та Житловий кодекс України, прийнятий у 1983 році. (далі - ЖК України). 17 липня 1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенцію), а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов`язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ним зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, проводиться виключно в судовому порядку. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). У відповідності до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] з 2012 року фактично не проживає за місцем реєстрації. Суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] понад 6 місяців не проживає за місцем реєстрації, що відповідно до ст. 71 ЖК України, є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Визнання особи такою, що втратила право користування житлом, тягне за собою зняття цієї особи з реєстрації в даному приміщенні. А тому позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням обґрунтовані та підлягають задоволенню. В зв`язку з тим, що позивачка не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, суд,

Outcome: partial