Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

Рух справи 29.06.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 27.06.2022, за підписом позивача, в якій вона просить суд стягнути з відповідача 154 989,15 грн заборгованості за договором та 1 549,89 грн витрат по сплаті судового збору. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлено запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11.07.2022 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14.06.2023 розгляд справи вирішено здійснювати з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання у справі призначено на 06.07.2023. У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному 06.07.2023 судове засідання не відбулось та було перенесено на 27.07.2023. Проте, у зв`язку з продовженням перебування головуючого судді на лікарняному, 27.07.2023 судове засідання також не відбулось та було перенесено на 12.10.2023. У судовому засідання 12.10.2023 було розпочато розгляд справи по суті, у якому оголошувалась перерва у зв`язку з запитом щодо перебування відповідача у ЗСУ (з`ясування наявності підстав для зупинення провадження у справі). Після отримання відповіді на відповідний запит суду, справу було призначено до розгляду на 22.02.2024. З урахуванням клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з огляду на перебування на лікарняному, 22.02.2024 розгляд справи було відкладено на 29.02.2024. У судове засідання, призначене на 29.02.2024, з`явились представник позивача, відповідача та представник відповідача, які підтримали доводи та вимоги, викладені в письмових заявах, поданих суду. Під час судового розгляду справи 12.10.2023, 29.02.2024, суд здійснював фіксування судового засідання в порядку ч. 1 ст. 247 ЦПК України. Обґрунтування позову В обґрунтування позовних вимог вказується, що 15.07.2019, між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір позики № 15/07/19-1 згідно з умовами якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 91 192,46 грн та зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення договору, тобто до 15.10.2019. 19.08.2021 між сторонами було укладено Додаткову угоду до договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019, відповідно до умов якої внесено зміни в п.п. 1, 5, 6 та зазначено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 90 208,80 грн та зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці, тобто до 15.11.2021. Як вказує позивач, згідно з п. 5 Додаткової угоди, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 Додаткової угоди: -4 582,80 грн до 15.09.2021; -4 582,80 грн до 15.10.2021; -81 043,20 грн до 15.11.2021. В позові звертається увага на те, що в той же день, 19.08.2021, відповідач власноруч підписав розписку, в якій зазначив, що кошти в сумі 90 208,80 грн отримав у повному обсязі та зобов`язується повернути цю суму до 15.11.2021 включно. Підсумовуючи, позивач наголошує, що відповідач належним чином взятих на себе зобов`язань не виконує, у зв`язку з чим, станом на 27.06.2022 його заборгованість становить 154 989,15 грн. У зв`язку з викладеним, позивач просить захистити порушені права та майнові інтереси шляхом ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості. Щодо правової позиції відповідача 15.03.2023 до суду надійшов документ «заперечення на позов», за підписом відповідача, який за своїм змістом та правовим характером є відзивом на позовну заяву, оскільки в ньому викладено заперечення проти задоволення позовних вимог (а.с. 27-29). Відповідач визнає факт укладення договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019, однак вказує, що протягом строку дії договору позики здійснював погашення заборгованості наступним чином: -13.11.2019 на картковий рахунок [NUMBER] ; отримувач: [PERSON] ; сума: 4 273 грн, що відповідало 173 дол. США; -15.12.2019 на картковий рахунок [NUMBER] ; отримувач: [PERSON] ; сума: 172 дол. США; -15.01.2020 на картковий рахунок [NUMBER] ; отримувач: [PERSON] ; сума: 172 дол. США. Також, відповідач визнає, що 10.02.2020 між сторонами було укладено додаткову угоду до договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019, якою було зменшено суму основного зобов`язання до 79 853,17 грн та продовжено термін погашення позики до 15.04.2020. Звертає увагу, що сума позики з урахуванням змін становила 3 023 дол. США, що опосередковано підтверджує факт здійснення відповідачем погашень від 13.11.2019, від 15.12.2019 та від 15.01.2020. Відповідач вказує, що всього протягом взаємовідносин сторін, ним було погашено борг шляхом безготівкових переказів грошових коштів на карткові рахунки, номери яких вказувала сама позивачка в сумі 96 064,17, про що свідчать копії розписок, виписки з банківських рахунків, електронні квитанції про безготівкові переведення коштів. Наголошує, що до 17.08.2021 ним була повністю погашена заборгованість, вказана у договорі позики з урахуванням змін, викладених в додатковій угоді від 10.02.2020. У запереченнях на позов відповідач зауважує, що підставою позовних вимог в цьому спорі є виключно заборгованість, яка виникла з додаткової угоди від 19.08.2021, однак йому нічого не відомо ані про факт наявності такої угоди, ані про грошові кошти, ані про розписку, копія якої долучена до матеріалів справи. Проте, у судовому засіданні, після огляду судом оригіналу додаткової угоди від 19.08.2021 та розписки, а також роз`ясненню відповідачу права на заявлення почеркознавчої експертизи, відповідач своїх підписів на таких документах не заперечував, відповідного клопотання на заявив. Разом з тим, у запереченнях на позов відповідач наголошував, що заявляючи позов про стягнення боргу за додатковою угодою, позивачка сама підтверджує факт виконання умов договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 до укладення додаткової угоди. Також, зауважував, що жоден документ в матеріалах справи не містить посилання на існування будь-якої заборгованості станом на 19.08.2021. Позивач лише стверджує, що відповідач 19.08.2021 отримав грошові кошти в сумі 90 208,80 грн. Однак, на думку відповідача, оскільки борг за договором позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 є погашеним, то зобов`язання сторін за таким договором є припиненими належним виконанням, а відтак жодні додаткові угоди про внесення до такого договору змін не могли бути укладені. У зв`язку з викладеними обставинами, відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. В якості додатків до позовної заяви, позивачем долучено договір позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 (а.с. 4), укладений між [PERSON] та [PERSON] , положеннями п. 1 якого передбачено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 91 192,46, що за курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 3 540,00 доларів США, в свою чергу, позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому, цим договором буде 3 540,00 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 15.10.2019. За домовленістю сторін, позика є безпроцентною. 19.08.2021, між сторонами було укладено Додаткову угоду до Договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 (а.с. 5), відповідно до умов якої, сторони домовились внести зміни в п. 1, 5, 6.1 договору, виклавши їх в наступній редакції: «пункт 1: позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 90 208,80 грн, що за курсом АТ «КБ «Приват Банк» на день укладення цього договору еквівалентно 3 366,00 доларів США, встановленим на момент укладення цього договору, в свою чергу, позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк , та згідно з визначеними цим договором умовами Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 3 366,00 доларів США за курсом АТ «КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 15.11.2021. а домовленістю сторін, позика є безпроцентною. пункт 5.5: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору відповідно до графіка повернення позичальником коштів: -4 582,80 грн (еквівалент 171 дол. США) - до 15.09.2021; -4 582,80 грн (еквівалент 171 дол. США) - до 15.10.2021; -81 043,20 грн (еквівалент 3024,00 дол. США) - до 15.11.2021. пункт 6: позика може бути повернута достроково». Також, п. 2 Додаткової угоди від 19.08.2021 до Договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 передбачено, зокрема, що строк дії продовжено до 15.11.2021 включно. Сторони погодили, що будь-які грошові розрахунки, які відбувалися до моменту підписання даної угоди, не будуть враховуватися при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти були передані позикодавцем позичальнику в день підписання такої Угоди, на підтвердження чого, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, позичальник надав позикодавцеві власноруч написану їм розписку. Ця угода набирає чинності з 19.08.2021 та діє до 15.11.2021. В якості додатків до позову також долучено копію розписки від 19.08.2021 (а.с. 6) за змістом якої викладено наступне: «Я,- [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Залізничним РУ ГУ МВС України в м. Києві, 11.09.2001, місце проживання зареєстровано та фактично проживаю за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] отримав позику від [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Голосіївським РУ ГУМВС України в м. Києві, 29.01.2009, що проживає/зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] , 19.08.2021, у сумі 90 208,80, що за курсом АТ «КБ «Приватбанк» на день укладення договору позики еквівалентно 3 366,00 доларів США згідно додаткової угоди від 19.08.2021 до Договору позики № 15/07/19-1 і зобов`язуюся повернути цю суму [PERSON] в строк до 15.11.2021 включно». В нижній частині такого документу проставлено підпис та вказано: «з моїх слів надруковано вірно, мною прочитано. З вищезазначеним погоджуюсь. Претензій не маю. [PERSON] » У судовому засіданні було оглянуто оригінал додаткової угоди від 19.08.2021 та розписки 19.08.2021. У судовому засіданні відповідач факт підписання таких документів не заперечував, проте вказав, що відповідних коштів фактично не отримував, а зазначені документи погодився підписати під тиском певних обставин. Також, позивачем долучено розрахунок заборгованості позичальника, зі змісту якого вбачається, що загальна сума боргу становить 154 989,15 з яких: 85708,80 грн - тіло позики; 69 280,35 - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань (а.с 3). Відповідачем до відзиву долучено фотографію розписки від 15.08.2019 складену [PERSON] про те, що вона отримала 200 доларів США від [PERSON] в рахунок чергової плати боргу за договором позики № 15/07/19-1 (а.с. 34), скріншоти екрану: -щодо здійснення переказу 15.09.2019 на суму 4 000,00 грн; картковий рахунок: [NUMBER] (а.с. 35); -щодо здійснення переказу 13.11.2019 на суму 4 273,00 грн; картковий рахунок: [NUMBER] (а.с. 36); -щодо здійснення переказу 15.12.2019 на суму 4 059,00 грн; картковий рахунок: [NUMBER] (а.с. 37); -щодо здійснення переказу 15.01.2020 на суму 7 817,00 грн; картковий рахунок: [NUMBER] (а.с. 38); -щодо списання переказу від 01.06.2021; операція: MoneySend (Card2Card UAMAB (W124887), Kyiv, UKR, MCC 6012) на суму 6 187,21 (а.с. 50); -щодо списання переказу від 19.07.2021; операція: MoneySend (Card2Card UAMAB (W124887), Kyiv, UKR, MCC 6012) на суму 7 075,00 (а.с. 51); -щодо здійснення переказу 19.07.2021 на суму 7 000,00 грн; картковий рахунок: [NUMBER] (а.с. 52); -щодо здійснення переказу 17.08.2021 на суму 4 595,00 грн; картковий рахунок: [NUMBER] (а.с. 53). Також, в якості додатків до відзиву долучено скріншот переписки в мобільному додатку Viber з невстановленою особою (а.с. 39-49). У судовому засіданні відповідач надав пояснення, що фактично брав кошти в позику не у позивача у справі ( [PERSON] ), а в офісі автоломбарду «Каштан 2000», співробітником якого є як [PERSON] , так і [PERSON] , на рахунок якої він здійснював перерахування коштів в рахунок погашення боргу. Представник позивача наполягав на тому, що договорі позики було укладено саме з [PERSON] як фізичною особою. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Приписами ч.ч. 2, 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсним. При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). З доводів позовної заяви вбачається, що заборгованість відповідача виникла з Додаткової угоди від 19.08.2021 до Договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019. Судом встановлено, що 19.08.2021, між сторонами було укладено Додаткову угоду до Договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019, відповідно до умов якого, сторони домовились внести зміни в п. 1, 5, 6.1 договору, виклавши їх в наступній редакції: «пункт 1: позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 90 208,80 грн, що за курсом АТ «КБ «Приват Банк» на день укладення цього договору еквівалентно 3 366,00 доларів США, встановленим на момент укладення цього договору, в свою чергу, позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк , та згідно з визначеними цим договором умовами Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 3 366,00 доларів США за курсом АТ «КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 15.11.2021. а домовленістю сторін, позика є безпроцентною. пункт 5.5: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору відповідно до графіка повернення позичальником коштів: -4 582,80 грн (еквівалент 171 дол. США) - до 15.09.2021; -4 582,80 грн (еквівалент 171 дол. США) - до 15.10.2021; -81 043,20 грн (еквівалент 3024,00 дол. США) - до 15.11.2021. пункт 6: позика може бути повернута достроково». Також, п. 2 Додаткової угоди від 19.08.2021 до Договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 передбачено, зокрема, що строк дії продовжено до 15.11.2021 включно. Сторони погодили, що будь-які грошові розрахунки, які відбувалися до моменту підписання даної угоди, не будуть враховуватися при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти були передані позикодавцем позичальнику в день підписання такої Угоди, на підтвердження чого, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, позичальник надав позикодавцеві власноруч написану їм розписку. Ця угода набирає чинності з 19.08.2021 та діє до 15.11.2021. В якості додатків до позову також долучено копію розписки від 19.08.2021 за змістом якої вказано: «Я,- [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Залізничним РУ ГУ МВС України в м. Києві, 11.09.2001, місце проживання зареєстровано та фактично проживаю за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] отримав позику від [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Голосіївським РУ ГУМВС України в м. Києві, 29.01.2009, що проживає/зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] , 19.08.2021, у сумі 90 208,80, що за курсом АТ «КБ «Приватбанк» на день укладення договору позики еквівалентно 3 366,00 доларів США згідно додаткової угоди від 19.08.2021 до Договору позики № 15/07/19-1 і зобов`язуюся повернути цю суму [PERSON] в строк до 15.11.2021 включно». В нижній частині документу проставлено підпис та вказано: «з моїх слів надруковано вірно, мною прочитано. З вищезазначеним погоджуюсь. Претензій не маю. [PERSON] » Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Такі тези викладено та застосовано, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 275/732/17 (провадження № 61-15117св21). Окрім того, Суд звертає увагу, що за змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. За таких обставин, з огляду на презумпцію правомірності правочину, принцип «баланс вірогідностей», а також враховуючи відсутність надання відповідачем належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилався заперечуючи позовні вимоги, у суду відсутні правові підстави вважати обгрунтованими доводи відповідача в частині неукладення ним додаткової угоди від 19.08.2021 до Договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019. Зі змісту долученого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що загальна сума боргу [PERSON] становить 154 989,15 з яких: 85 708,80 грн - тіло позики; 69 280,35 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань. В той же час, відповідачем, на спростування заборгованості долучено документи, зі змісту яких неможливо встановити ані особу, якій грошові перекази були адресовані, ані їх цільове призначення, у зв`язку з чим, у суду немає правових підстав вважати суму заборгованості, обраховану позивачем, недоведеною. У зв`язку з таким обставинами, суд приходить висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частиині стягнення з відповідача 85 708,80 грн заборгованості за тілом позики. Щодо вимог про стягнення 69 280,35 грн пені Положеннями п. 8, 10 договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019 передбачено, що позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п. 1 даного договору на банківський рахунок або готівкою в м. Києві. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. З долученого позивачем розрахунку заборгованості [PERSON] вбачається, що позивач здійснив розрахунок пені в сумі 69 280,35 грн з наступних вихідних даних: борг: 90 208,80 грн; строк: з 16.10.2021 по 24.02.2022; пеня: 0,6% (зменшена). Разом з тим, відповідно до п. 10 договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019, у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком, позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний день існування простроченої заборгованості. Суд звертає увагу, що позивачем в розрахунку було самостійно застосовано зменшену пеню в розмірі 0,6% ніж та, що передбачена п. 10 договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, враховуючи, що позивачем самостійно обраховано пеню за значенням 0,6%, то суд не може застосувати пеню розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний день існування простроченої заборгованості, що передбачена п. 10 договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019. Тим не менш, з розрахунком позивача погодитись не можна з огляду на п. 5.5 Додаткової угоди від 19.08.2021 до Договору позики № 15/07/19-1 від 15.07.2019, відповідно до умов якого, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору відповідно до графіка повернення позичальником коштів: -4 582,80 грн (еквівалент 171 дол. США) - до 15.09.2021; -4 582,80 грн (еквівалент 171 дол. США) - до 15.10.2021; -81 043,20 грн (еквівалент 3024,00 дол. США) - до 15.11.2021. Оскільки в даному випадку встановлено виконання зобов`язання частинами, то пеня має обраховуватися з дати, наступної за кінцеву дату повернення чергової частини. Однак позивачем така обставина в розрахунку не врахована, оскільки такий здійснений шляхом помноження загальної заборгованості в сумі 90 208,80 на кількість прострочених днів (128) та на ставку пені (0,6%). Окрім того, позивач в розрахунку сам визнає факт часткового виконання позичальником зобов`язань, зокрема вказує, що за період з 19.08.2021 по 27.06.2022 позичальником було сплачено 4 500,00 грн, що обов`язково має бути враховано при розрахунку. Разом з тим, позивачем невірно враховано вказаний платіж (4 500,00 грн) в розрахунку, оскільки такий застосовано при обрахунку пені. Суд звертає увагу, що чітка дата повернення суми в розмірі 4 500,00 грн позивачем не вказується, а відтак об`єктивно відсутня можливість встановити чіткі строки такої прострочки, що унемжоливлює правильне нарахування пені за вказаною сумою. Разом з тим, оскільки позивачем лише частково сплачено суму чергового платежу в розмірі 4 500,00 грн замість передбачених 4 582,80 грн, то суд вважає справедливим перенесення невиплаченого залишку в сумі 82,80 грн рахунок наступного чергового платежу, у зв`язку з чим, розрахунок пені має бути здійснений наступним чином: -період прострочення № 1: 16.10.2021 - 24.02.2022 грн; сума заборгованості: 4 665,60 грн. ставка пені: 0.60% кількість днів прострочення: 132; розрахунок: 4 665.60*0.60/100*132 = 3 695.16 грн. -період прострочення №2: 16.11.2021 - 24.02.2022 грн. сума заборгованості: 81 043.20 грн. ставка пені: 0.60% кількість днів прострочення: 101. розрахунок: = 81043.20*0.60/100*101 = 49 112.18 грн. Підсумок: сукупний розмір пені: 3 695,16 грн + 49 112,18 грн = 52 807,34 грн. У зв`язку з вищевикладеними обставинами, Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Щодо судових витрат Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Щодо судового збору За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 379,40 грн судового збору (89% від 1 549,.89 грн; а.с. 11). Щодо витрат на правничу допомогу Згідно положень ч. ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено наступне: «Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших». Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. 13.02.2024 до суду надійшла заява представника позивача про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 154-155), в якій ставиться питання про стягнення з відповідача 20 000,00 грн зазначених судових витрат. На підтвердження надання правничої допомоги на вказану суму до матеріалів справи долучено: -копію договору про надання правової допомоги б від 01.12.2023, укладеного між [PERSON] та адвокатським об`єднанням «Євтодьєв, Плачинда та партнери» (а.с. 157-158); -копію акт про надану правову допомогу по договору від 01.12.2023 (а.с. 159) за змістом якого фіксований розмір гонорару становить 20 000,00 грн; -копію ордеру № 1331100 від 07.02 2024 (а.с. 156). Суд бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 910/1692/23). Особливістю фіксованого розміру адвокатського гонорару є те, що визначення саме такої форми в договорі виключає обов`язок зазначення відомостей щодо витраченого часу та вартості кожної наданої послуги (вчиненої дії) в детальному описі робіт (наданих послуг) або в акті приймання-передачі наданих послуг. У цьому випадку встановлення сторонами в умовах договору про надання правової допомоги вартості послуг (гонорару) з надання правової допомоги клієнту в у фіксованому розмірі виключає необхідність зазначення адвокатом відомостей щодо витраченого часу та вартості кожної дії виконаної ним на захист інтересів свого клієнта. Подібні висновки викладено в додатковій постанові Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 910/1344/19 та постанові Верховного Суду від 22.02.2022 у справі № 916/893/21. Фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21. Крім того, судом враховується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 910/15191/19). Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22). У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (див. постанову Верховного Суду від 12.01.2023 у справі № 910/8342/21). Суд бере до уваги те, що відповідач своїм правом на подачу письмових пояснень чи заперечень, а також на звернення з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не скористався, хоча положеннями п. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності відповідних витрат покладено саме на нього. Разом з тим, суд враховує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 30.01.2023 № 910/7032/17). Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). У додатковій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial