Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову посилалася на те, що 26 січня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] , який є чоловіком позивача та спадкодавцем, було укладено договір купівлі-продажу будинку, на підставі якого [PERSON] набув право власності на домоволодіння [ADDRESS] на земельній ділянці площею 401 кв.м.. 10 грудня 1997 року [PERSON] , спадкоємцем якої був [PERSON] , отримала державний акт серія ДП Д N007203, на право власності на земельну ділянку, на якій розташоване вищевказане домоволодіння, але оригінал такого акту не було передано [PERSON] , і не було повідомлено що земельна ділянка була приватизована, відповідно у договорі купівлі-продажу не зазначено, що його предметом також є купівля-продаж земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, окремої угоди щодо земельної ділянки також не укладалось. [INFO] [PERSON] померла, спадкоємцем якої за законом був її онук [PERSON] , який помер [INFO] спадкоємцем якого стала його мати [PERSON] , відповідач по справі. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] Четвертою ДДНК позивачу видано свідоцтво про право власності на вищевказане домоволодіння, але в частині оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташоване означене домоволодіння, відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку ім`я спадкодавця. За таких обставин, посилаючись на те, що відповідно до законодавства, чинного на даний час та на момент придбання чоловіком позивача домоволодіння, а також згідно усталеної судової практики діє принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, а отже чоловік позивача одночасно із придбанням будинку придбав у приватну власність також і належну продавцю земельну ділянку, на який розташований вказаний будинок, а позивач успадкувала від чоловіка такі права власності, однак оформити своє право власності лише на земельну ділянку наразі не має можливості в позасудовому порядку, позивач просила суд визнати за позивачем право власності в порядку спадкування на спірну земельну ділянку. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи без її участі. Суд, дослідивши докази по справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що 26 січня 2006 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, посвідчений приватний нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. за реєстровим № 169. За умовами вказаного договору [PERSON] продав належне йому на праві власності, а [PERSON] придбав домоволодіння [ADDRESS] на земельній ділянці площею 401 кв.м.. При цьому, предметом продажу за вказаним договором не була спірна земельна ділянка, вказується лише про розташування придбаного домоволодіння на певній земельній ділянці. Викладені обставини підтверджуються копією вказаного договору. 10 грудня 1997 року, тобто до моменту укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, на ім`я [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 20 листопада 1997 року № 1828 видано Державний акт на право приватної власності на землю Серія ДП Д* N007203, на підставі якого у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,0417 га, розташовану за адресою [ADDRESS] , із цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Викладені обставини підтверджуються копією означеного Державного акту, копією листа відділу у м. Дніпро ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області про реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку. [INFO] померла\~ [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Амур-Нижньодніпровського районного Управління юстиції міста Дніпропетровська від 16 серпня 2004 року, серія [NUMBER] . Спадкоємцем [PERSON] за законом був її онук [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, виданого Четвертою дніпропетровською держнотконторою 01 листопада 2005 року за реєстром № 3-3467. [PERSON] помер\~ [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 25 листопада 2020 року, серія [NUMBER] . Спадкоємцем [PERSON] є його мати [PERSON] , яка спадщину прийняла згідно ст. 1268 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини проживалла разом зі спадкодавцем. Викладені підтверджується копією паспорту [PERSON] та довідкою № 5933 про склад сімї, а також інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 03 липня 2012 року, серія [NUMBER] , який є чоловіком позивача по справі, внаслідок чого відкрилась спадщина на належне померлому спадкове майно, а 10 вересня 2013 року позивачу за реєстровим №1-1147 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на домоволодіння [ADDRESS] . Однак свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку, на якій розташоване означене домоволодіння не було видане. Викладені підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтвом про одруження позивача. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями\~Конституції України,\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~Закону України «Про власність»,\~ЦК України\~(в редакціях 1963 та 2003 років) та\~ЗК України\~(в редакціях 1990 та 2001 років) зі змінами станом на момент виникнення спірних правовідносин. Так, відповідно до\~ст.124 Конституції України, ст.ст.15,\~16 ЦК України\~(в редакції 2003 року) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. За змістом ст.ст.2-4, 11-14, 19, 49, 51 Закону України «Про власність», ст.ст.86 ЦК України\~(в редакції 1963 року) право власності\~це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Однією із форм власності в Україні є приватна, а суб`єктами такого права\~в тому числі громадяни України. Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право приватної власності набувається в тому числі внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Об`єктами права приватної власності є, окрім іншого, жилі будинки, земельні ділянки. Громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки зокрема у разі купівлі-продажу та мають право їх відчужувати. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України. Згідно ст.ст. 4,\~41 ЦК України\~(в редакції 1963 року) цивільні права та обов`язки виникають з підставі, передбачених законодавством, з угод (договорів), передбачених законом. Відповідно до ст.ст.224,\~225,\~227 ЦК України\~(в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна належить власникові. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. За змістом ст.ст.3,6,17,22,23ЗК\~України (в редакції 1990 року) власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для\~\~ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки зокрема у разі їх купівлі-продажу. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки, відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Нормою\~ст. 30 ЗК України\~(в редакції 1990 року) визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених\~ст.67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження\~будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог\~ст. 23 цього Кодексу. Нормою\~ст.11 ЦК України\~(в редакції 2003 року) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до\~ст. 120 ЗК України\~(в редакції 2001 року) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналогічну норму містить\~ст.377 ЦК України\~(редакції 2003 року), згідно якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно\~ст. 381 ЦК України\~(редакції 2003 року) садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями\~ст.125 ЗК України\~(в редакції 2001 року) визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За змістом ст.ст.1216-1218,\~1222 ЦК України\~(редакції 2003 року) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Нормою\~ст.1268 ЦК України\~(редакції 2003 року) передбачено право спадкоємця за заповітом чи за законом прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом ст.ст.1296,\~1297 ЦК України\~(редакції 2003 року) спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах\~до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до\~ст.1225 ЦК України\~(редакції 2003 року) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. За змістом положень\~ ст. 41 Конституції України, ст.ст.179,\~181,\~316,\~317,\~319,\~321,\~328 ЦК України\~(редакції 2003 року), ст.ст.78,\~79 ЗК України\~(в редакції 2001 року) правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положеннями\~ст.41 Конституції України,\~ст.153 ЗК України\~(в редакції 2001 року),\~ст.321 ЦК України\~(редакції 2003 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно\~ст.392 ЦК України\~(редакції 2003 року) власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Нормою\~ст.16 ЦК України\~в якості одного із способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права. Аналогічні положення містить норма\~ст.152 ЗК України\~(в редакції 2001 року). Відповідно до норми\~ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову. На час на буття позивачем права на спадщину, перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст.ст.377,\~381,\~1225 ЦК України\~(редакції 2003 року) та ст.ст.120,\~125 ЗК України\~(в редакції 2001 року). Зазначені норми, в першу чергу\~ст.120 ЗК України\~(в редакції 2001 року), закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень\~ст.120 ЗК України\~(в редакції 2001 року) у поєднанні з нормою\~ст.125 ЗК України\~(в редакції 2001 року) слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1\~ст.120 ЗК України\~(в редакції 2001 року), особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року по справі №514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року по справі №689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі №464/1663/18, від 23 вересня 2020 року по справі №1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року по справі №369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року по справі №752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року по справі №158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року по справі №608/1713/17. За змістом норм\~ст.328 ЦК України, ст.ст.2,\~27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі №911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року по справі №925/1121/17, від 17 квітня 2019 року по справі №916/675/15, від 24 січня 2020 року по справі №910/10987/18, від 31 травня 2021 року по справі №419/583/19, від 26 травня 2021 року по справі №200/14707/17, від 20 серпня 2021 року по справі №751/1710/17. Приймаючи до уваги, що чинна на момент придбання чоловіком позивача житлового будинку (домоволодіння) за адресою норма в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, тобто фактично за своїм змістом, предметом регулювання та правовими наслідками є аналогічною із чинною нині нормою\~ст.120 ЗК України\~(в редакції 2001 року) та\~ст.377 ЦК України\~(редакції 2003 року), суд вважає, що наведений вище правовий висновок щодо єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній об`єкта нерухомості є справедливим і для правовідносин, які виникли свого часу між чоловіком позивача та продавцем означеного домоволодіння і власника спірної земельної ділянки внаслідок укладення договору купівлі-продажу будинку. Таким чином, цілком логічним є висновок, що разом із правом власності на домоволодіння до чоловіка позивача на підставі договору купівлі-продажу будинку перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташоване таке домоволодіння, в межах та на умовах, на яких ця спірна земельна ділянка належала продавцю домоволодіння. Останнє, в свою чергу, дає суду підстави для висновку, що право власності на спірну земельну ділянку набула і позивач в порядку спадкування за законом придбаного її чоловіком домоволодіння. За таких обставин позовні вимоги в частині вимог про визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування законом є обґрунтованими, доведеним, а отже підлягають задоволенню. Разом з тим, та обставина, що за чоловіком позивача на момент його смерті не було здійснено державної реєстрації прав власності на спірну земельну ділянку, не є підставою для хибності наведених висновків суду, оскільки відповідно до норми\~ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень\~офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності, вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. В той же час, судом встановлено набуття права власності на спірну земельну ділянку на підставі прямих норм законодавства, чинного як на момент виникнення спірних правовідносин, так і законодавства, чинного на теперішній час. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі №363/4852/17. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи результат розгляду справи, а також те, що ситуація з неможливості оформлення позивачем в позасудовому порядку виникне не з вини відповідача по справі, суд на підставі ст.ст.133,\~141 ЦПК України\~приходить до висновку, що понесені позивачем по справі судові витрати відшкодуванню їй не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: approved