Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

18.12.2023 року позиач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначила, що 24.11.2020 року на підставі розпорядження Голови Волинської ОВА № 135-ос її було призначено на посаду в.о. директора ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області». Розпорядженням Голови Волинської ОВА № 1-ос від 15.01.2021 року її призначено директором вказаного підприємства та, як наслідок, укадено відповідний контракт. Наказом Департаменту інфраструктури Волинської ОДА № 82-ос від 01.12.2023 року «Про звільнення [PERSON] » її, з 01.12.2023 року, звільнено із займаної посади за взаємною домовленістю зі суб`єктом призначення (далі Наказ № 82-ос). Також, 04.12.2023 року ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» було видано наказ № 39-ос «Про оголошення наказу департаменту інфраструктури Волинської ОВА від 01 грудня 2023 № 82-ос «Про звільнення [PERSON] » (далі Наказ № 39-ос). Однак, з 30.11.2023 року по 08.12.2023 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні у КП «Волинська обласна клінічна лікарня» та була на листі не працездатності. Поряд з цим, будь-якої заяви про звільнення вона не писала та вперше дізналася про наявність такої 11.12.2023 року, коли вийшла на роботу. Вважає своє звільнення з посади директора ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» незаконним, оскільки таке суперечить приписам ст. 40 КЗпП України. Зазначені підстави, в силу положення ст. 235 КЗпП України, також передбачаються правові підстави для стягнення з роботодавця середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Просить суд визнати незаконними та скасувати Накази № 82-ос та № 39-ос, зобов`язти Департамент інфраструктури Волинської ОДА поновити її на посаді директора ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області», а також стягнути з ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» на свою користь середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу. 26.12.2023 року відповідачем ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» було подано до суду відзив на позовну заяву. В обгрунтування своїх заперечень щодо позову останній зазначає, що звільнення позивачки із займаної нею посади відбулося у повній відповідності вимог чинного законодавства, у зв`язку з чив у задоволенні позову просить відмовити повністю (а.с. 35-37). 04.01.2024 року від відповідача Департаменту інфраструктури Волинської ОДА надійшов на адресу суду відзив на позовну заяву [PERSON] , який за своїм змістом є повністю аналогічним відзиву ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області». За наслідками розгляду даного спору Департамент інфраструктури Волинської ОДА у задоволенні позову просить відмовити повністю (а.с. 43-47). В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, які викладені у позовній заяві, просили задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача Департаменту інфраструктури Волинської ОДА в судове засідання не з`явилася, до його початку подала до суду клопотання з проханням розгляд справи проводити у її відсутності (а.с. 117). В ході розгляду справи надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Також пояснила, що заява [PERSON] про звільнення надійшла на електронну адресу Департаменту. Вказана заява не була підписана ЕЦП, оригінал такої заяви також відсутній. При ознайомлені з наказом про звільнення [PERSON] пояснювала, що заяву про звільнення вона не писала, зазначила в письмовому вигляді про незгоду з оскаржуваним наказом. У задоволенні позову просила відмовити. Представником відповідача ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» до початку судового засідання також було подано до суду заяву з проханням розгляд справи здійснювати без його участі, у задоволенні позову просить відмовити (а.с. 109-111). Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 24.11.2020 року розпорядженням Голови Волинської ОДА «Про призначення [PERSON] виконувачем обов`язків директора державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» № 135-ос, позивачку [PERSON] з 24.11.2020 року призначено на посаду в.о. директора ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» (а.с. 10). Того ж дня позивачка приступила до виконання покладених на неї обов`язків, з приводу чого ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» видано відповідний наказ № 82-ос від 24.11.2020 року (а.с. 11). 15.01.2021 року розпорядженням Голови Волинської ОДА «Про призначення [PERSON] директором державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» № 1-ос, [PERSON] призначено на посаду директора ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» із укладенням відповідного контракту (а.с. 12). Як вбачається із контракту з керівником державного підприємства «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» від 15.01.2021 року, укладеного між Головою Волинської ОДА [PERSON] та [PERSON] , його дія встановлена з 15.01.2021 року до 15.01.2025 року (а.с. 14-19). Згідно наказу ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» № 05-ос від 15.01.2021 року, позивачка приступила до виконання покладених на неї обов`язків директора (а.с. 13). Судом також встановлено, що з 30.11.2023 року по 08.12.2023 року включно [PERSON] перебувала на лікарняному, що підтверджується відповідним листом непрацездатності № 9934770-20186638378-1 (а.с. 20). 01.12.2023 року Департаментом інфраструктури Волинської ОДА було видано наказ «Про звільнення [PERSON] » № 82-ос, зі змісту якого слідує, що позивачку звільнено із займаної посади директора ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» з 01.12.2023 року за взаємною домовленістю. Підставою звільнення стала заява [PERSON] від 01.12.2023 року, про що зазначено у даному наказі (а.с. 21). 04.12.2023 року ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» видано наказ № 39-ос «Про оголошення наказу департаменту інфраструктури Волинської ОВА від 01 грудня 2023 № 82-ос «Про звільнення [PERSON] » (а.с. 22). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Пунктом 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є угода сторін. Як вбачається зі змісту наказу № 82-ос від 01.12.2023 року підставою його винесення стала заява позивачки від 01.12.2023 року про своє звільнення. Частиною 1 ст. 5 ЗУ «Про організацію трудових відносин умовах воєнного стану» передбачено, що у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. Позивачка у своєму як в своєму позові, так і в поясненнях наданих в судовому засіданні, стверджує, що заяву на звільнення, датовану 01.12.2023 року, вона не писала. В ході розгляду справи судом встановлено, що заява про звільнення із посади директора ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області», складена від імені [PERSON] , надійшла на електронну адресу Департаментом інфраструктури Волинської ОДА 01.12.2023 року (а.с. 48-50). Так, ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» встановлено основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» суб`єкти електронного документообігу автор, підписувач, адресат та посередник, які набувають передбачених законом або договором прав і обов`язків у процесі електронного документообігу. Статтею 5 вищевказаного Закону визначено, що електронний документ документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачає, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України «Про електронні довірчі послуги». Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Тобто, електронний підпис прирівнюється до особистого підпису людини, а також містить ідентифікаційні її дані, які дають змогу однозначно встановити особу підписанта. Відповідно до вимог чинного законодавства кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису, а це означає, що лише підписана кваліфікованим електронним підписом заява [PERSON] може прирівнюватися до паперового документу та може бути належним доказом при виникненні трудового спору. З матеріалів справи вбачається, що надіслана на адресу електронної пошти Департаменту інфраструктури Волинської ОДА від імені позивачки заява про звільнення не підписана її кваліфікованим електронним підписом, а отже така не може прирівнюватися до паперового документу та відповідно, не може бути належним доказом по справі. Варто наголосити, що представник Департаменту інфраструктури Волинської ОДА підтвердила той факт, що отримана від імені [PERSON] заява про звільнення не була підписана її електронним підписом, а оригінал такої взагалі відсутній. Тобто, фактично угоди між позивачкою та її роботодавцем з приводу звільнення не досягнуто та, з огляду на встановлені в ході розгляду обставини, такої [PERSON] взагалі не ініціювалося. Частиною 1 ст. 40 КЗпП України передбачено випадки, за існування яких трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем. Натомість, як визначено ч. 2 вищевказаної норми, не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Проте, як уже зазначалося, спірні Накази № 82-ос від 01.12.2023 року та № 39-ос від 04.12.2023 року були виданими за час перебування [PERSON] на листі непрацездатності, що є порушенням вимог ст. 40 КЗпП України. Частиною 1 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог ЗУ "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі є в повній мірі обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Як встановлено судом, [PERSON] із наказом про своє звільнення фактично ознайомилася 08.12.2023 року. Відтак, період з 08.12.2023 року по 29.02.2024 року, за який підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, у зв`язку з поновленням позивачки на займаній посаді, становить 60 робочих дні. Як вбачається із довідки про середньомісячну заробітну плату [PERSON] на посаді директора ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області», така становить 1806,66 грн. (а.с. 79-зворот). Таким чином, з ДП «Служба місцевих автомобільних робіт у Волинській області» на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за вищевказаний період в загальному розмірі 108399 грн. 60 коп. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до Департаменту інфраструктури Волинської ОДА, ДП «Служба місцевих автомобільних доріг у Волинській області» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в повному обсязі. Крім того, на підставі положень ч. ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що [PERSON] є звільненою від сплати судового збору за даною категорією справ, із кожного з відповідачів на користь держави необхідно стягнути по 1073,60 грн. судового збору.

Outcome: approved