Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власницею житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,2500 га., кадастровий номер 7321080900:01:002:0211, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Вона звернулася до Волоківської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області для отримання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі загальною орієнтовною площею 0,2500 га. ТзОВ «Глобус КО» було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянці [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Однак, рішенням Волоківської сільської ради Чернівецького району №219-31/23 від 15.12.2023 року їй було відмовлено в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з наступних підстав: невідповідність документів на право власності на існуючий житловий будинок. Вважає дану відмову необґрунтованою та безпідставною, такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Тому просить суд, ухвали рішення, яким визнати незаконним та скасувати рішення 31 сесії 8 скликання Волоківської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області № 219-31/23 від 15 грудня 2023 року щодо відмови у затверджені технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7321080900:01:002:0211, загальною площею 0,2500 га, яка розташована по [ADDRESS] ; зобов`язати Волоківську сільську раду Чернівецького району Чернівецької області затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7321080900:01:002:0211, загальною площею 0,2500 га, яка розташована по [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте в позовній заяві вказала, що справу просить розглядати без її участі, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Волоківської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області в судове засіданні не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, а також визначив наступні правові норми, що їх регулюють. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,2500 га., кадастровий номер 7321080900:01:002:0211, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 19 червня 2009 року рішенням виконавчого комітету Волоківської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області №53 від 19 червня 2009 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку на земельній ділянці площею 0,2500 га, яка належить забудовнику на підставі акта на право приватної власності в с. Волока згідно проєктом, виданим відділом містобудування та архітектури районної державної адміністрації. На підставі викладеного рішення нею було проведено реконструкцію житлового будинку що розташований по [ADDRESS] та виготовлено будівельний паспорт. В подальшому, [PERSON] звернулася до Волоківської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області для отримання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі загальною орієнтовною площею 0,2500 га. Після отримання дозволу, нею було замовлено виготовлення технічної документації. ТзОВ «Глобус КО» було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянці [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Однак, рішенням Волоківської сільської ради Чернівецького району №219-31/23 від 15.12.2023 [PERSON] було відмовлено в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з наступних підстав: невідповідність документів на право власності на існуючий житловий будинок. Відносини, пов`язані з набуттям громадянами прав на землю, розробленням та затвердженням технічної документації для цього, врегульовані Конституцією України, Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій». Так, ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Зокрема, відповідно до положень вказаної норми, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу. Разом з тим, відповідно до ч. 14 ст. 186 ЗК України технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) погодженню не підлягає і затверджується: Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у разі якщо земельна ділянка перебуває у державній або комунальній власності; власником земельної ділянки, у разі якщо земельна ділянка перебуває у приватній власності. Законом, який визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування, є Закон України «Про землеустрій». Згідно ст. 25 вказаного Закону документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Одним з видів документації з землеустрою є зокрема технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно цим Законом. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно ч.ч. 9-11 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Тобто, з наведених норм права можна дійти висновку, що після дозволу органу місцевого самоврядування на розробку технічної документації із землеустрою, така технічна документація розробляється на замовлення громадянина, якому такий дозвіл надано. Після розроблення вказаної документації, яка відповідно до ч. 14 ст. 186 ЗК України не підлягає погодженню, у двотижневий строк орган місцевого самоврядування приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Крім того, з аналізу норми ст. 118 ЗК України можна дійти висновку, що відмова органу місцевого самоврядування у затвердженні технічної документації із землеустрою може полягати лише у разі отримання не погодженої технічної документації (в даному випадку така документація не підлягає погодженню) та після здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання негативного висновку такої експертизи, що у даному випадку, згідно ст. 9 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації» не проводиться. Враховуючи вище викладене, позовна вимога [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування рішення 31 сесії 8 скликання Волоківської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області №219-31/23 від 15 грудня 2023 року знайшла своє відображення під час судового розгляду справи та підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині зобов`язання Волоківську сільську раду Чернівецького району Чернівецької області затвердити документацію із землеустрою, суд зазначає наступне. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду вскладі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.02.2021 в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) та від 26.05.2021 в справі № 322/287/18 (провадження № 61-6042св19). У частині другій статті 16 ЦК України передбачено, зокрема, такі способи захисту цивільних прав та інтересів судом, як визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Отже, у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому, суд не вправі перебирати на себе повноваження державних органів, чи органів місцевого самоврядування, визначених законом, суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Згідно із рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: «Класс та інші проти Німеччини» від 06.09.1978, «Фадєєва проти Росії» (Заява № 55723/00), Страсбург, від 09.06.2005, «Кумпене і Мазере проти Румунії» (Заява N 33348/96), Страсбург, від 17.12.2004 - завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд зауважує, що він є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи, тому позовна вимога зобов`язати відповідача здійснити затвердження технічної документації не підлягає задоволенню, оскільки вирішення вказаного питання належить до виключної компетенції відповідача та не належить до компетенції суду. Відтак суд не повноважний перебирати функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язувати його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу. На підставі наведеного,

Outcome: partial