Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернулася в суд з даним позовом мотивуючи тим, що рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 10.01.2011 у справі № 2-133/11 шлюб, що був зареєстрований 10 травня 1992 року у виконкомі Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області за №28 між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. За час шлюбу у них народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу передбачено ст. 60 Сімейного кодексу України та ст. 368 Цивільного кодексу України. Право приватної власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , на підставі рішення виконкому Верхньоводянської сільської ради від 24.01.2005 року, зареєстроване за колишнім чоловіком Позивачки - [PERSON] під час їхнього шлюбу. Враховуючи, що вищевказаний житловий будинок завершений будівництвом в кінці 2004 року, за час їхнього з [PERSON] шлюбу, в результаті їх спільної праці і за рахунок спільних грошових коштів, отже є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частинах. Відповідно до Сімейного кодексу України та правових позицій Верховного Суду визначено презумпцію спільності права власності подружжя на майно набутого під час шлюбу навіть після розлучення. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, воно залишається їх спільною сумісною власністю і може бути передано в іпотеку лише за згодою співвласників. 11 червня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк», та [PERSON] укладено кредитний договір № 838, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти в сумі 16\~000,00 доларів США з цільовим призначенням на ремонт житлового будинку. Забезпеченням належного виконання зобов`язань за Кредитним договором стала іпотека домоволодіння загальною площею 144,5 кв.м і житловою площею 49,95 кв.м із надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , згідно з Іпотечним договором №838 від 18.06.2007 року, посвідченим 13.06.2007 року приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріною А.С. та реєстрованим у реєстрі за реєстровим номером 2519 (надалі - Іпотечний договір). Отже, нотаріальне посвідчення Іпотечного договору проведено 13.06.2007, ще до його підписання сторонами, що мало місце 18.06.2007, що вказує на недійсність договору іпотеки. Факт укладення Кредитного договору й Іпотечного договору [PERSON] приховав від [PERSON] , а про вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» про добровільне виселення від 19.10.2020 року та позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредиті Ініціативи» про виселення та звільнення речей від особистих речей, яка розглядається по суті Рахівським районним судом Закарпатської області в межах цивільної справи №305/1773/20, в зв`язку з чим строк позовної давності Позивачем [PERSON] не пропущено. Позивач [PERSON] звертає увагу на те, що будь-якої згоди на отримання кредитних коштів згідно з Кредитним договором №838 від 11.06.2007 укладеним з її колишнім чоловіком [PERSON] вона не давала, а підпис проставлений в п 7.8. Кредитного договору, про те, що Позивач [PERSON] є дружиною позичальника [PERSON] і дає свою згоду на укладення кредитного договору та на відбитку штампу «Договір підписано в присутності дружини позичальника [PERSON] » не її та є підроблений, будь-якої згоди на передачу в іпотеку банку житлового будинку за адресою [ADDRESS] , в якому вона постійно проживає, на той час з двома неповнолітніми дітьми, вона не давала, будь-яких вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» про порушення умов кредитного договору №838 від 11.06.2007, забезпеченого іпотекою вказаного житлового будинку за адресою [ADDRESS] , як того вимагає Закон України «Про іпотеку», їй не надходило. Позивач [PERSON] як співвласник житлового будинку, як майновий поручитель, не передавала в іпотеку житловий будинок для забезпечення виконання основного зобов`язання боржника [PERSON] за Кредитним договором на підставі договору,\~закону\~або рішення суду. [PERSON] не використав отримані кредитні кошти за цільовим призначенням в інтересах сім`ї - на ремонт їхнього спільного житлового будинку, а використав їх на власні потреби, без відома Позивача [PERSON] , тому Позивач [PERSON] , не несе відповідальності за кредитними зобов`язаннями [PERSON] . Кошти отримані в борг чоловіком та використані не в інтересах сім`ї не можуть бути стягнуті з дружини солідарно на підставі ст. 65 СК України. Оскільки в житловому будинку за зазначеною адресою з моменту його побудови, тобто з 2005 року проживають двоє їхніх спільних дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , тому нотаріальне посвідчення Іпотечного договору без згоди органів опіки і піклування є прямим порушенням закону, а отже Іпотечний договір є недійсним. Крім того, Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", встановлював заборону у визначених цим законом випадках на примусове стягнення нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки, згідно зі\~ст. 5 Закону України "Про іпотеку". За змістом\~\~підпункту 1 пункту 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно зі\~статтею 5\~Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку. Житловий будинок за адресою [ADDRESS] , використовується як місце постійного проживання Позивача та її двох дітей, у власності Позивачки не знаходиться інше нерухоме житлове майно; житлова площа предмета іпотеки не перевищує\~250 кв. м. Отже, стосовно вищевказаного предмета іпотеки діє мораторій на примусове стягнення (відчужене без згоди власника) майна, згідно з положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», внаслідок чого позасудове звернення стягнення ТОВ Кредитні Ініціативи» на іпотечне майно шляхом реєстрації прав власності суперечить цьому Закону, а тому рішення державного реєстратора Лазар Діани Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності 38001628 від 31.08.2020, згідно з яким право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] зареєстровано за ТОВ Кредитні Ініціативи» є незаконним та підлягає скасуванню. Також, оскільки, відповідно до положень пункту 2.3. Кредитного договору №838 від 11.06.2007 кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 10.06.2017, тобто загальний 3-х річний строк позовної давності для задоволення вимог ТОВ Кредитні ініціативи» минув 11.06.2020 року, тобто з 11.06.2020 ТОВ «Кредитні ініціативи» втратило право задоволити вимоги за вказаним кредитним договором і звернути стягнення на заставлене майно шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, в зв`язку зі спливом строку позовної давності, тим більше, що заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності є безнадійною заборгованістю відповідно до пункту 14.1.11 Податкового кодексу України, а отже право власності на предмет іпотеки - житловий будинок за адресою [ADDRESS] не перейшло на законних підставах до ТОВ «Кредитні ініціативи». Окрім того, рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 12.12.2011\~року\~по справі № 2-1031/11\~позов Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 838 від 11 червня 2007 року задоволено частково та вирішено стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк"\~заборгованість за прострочений кредит, прострочені відсотки, пеню за несвоєчасне погашення кредиту на загальну суму\~59 215,97 гривні. Рішення суду набрало законної сили 23.12.2011. Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору, змінив строк виконання основного зобов`язання і такий строк настав 23 грудня 2011 року. Крім того, відповідно до п. 8.2 договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, укладеного між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредиті Ініціативи» документація передається первісним кредитором цілісним кредитними справами. Згідно з п. 8.6 цього договору, кожен факт передачі документації новому кредитору документується актом приймання-передачі, який підписується уповноваженими представниками сторін за певною формою. Проте, ТОВ "Кредитні ініціативи" не надало Позивачу [PERSON] разом з позовною заявою про виселення зазначених актів прийому-передачі кредитних портфелів по зобов`язанням [PERSON] . Надана ТОВ "Кредитні ініціативи" копія договору відступлення прав вимоги є неповною, містить підчистки, які не застережені відповідними записами (виправленому вірити тощо), та викликає сумніви. Крім того, ця копія договору не містить відомостей, що за ним відступаються права вимоги конкретно по Кредитному договору. Сам лише договір відступлення прав вимоги не засвідчує факту відступлення (набуття) позивачем прав вимоги по кредитному договору. Як передбачено п. 16.3. договору відступлення прав вимоги, цей договір та інші документи, зазначені у договорі, становлять цілісний договір та домовленість сторін стосовно відступлення прав вимоги. Оскільки згідно з договором Реєстр позичальників визначений додатком до нього, під терміном\~ інші документи\~ слід розуміти також Реєстр позичальників, належним чином оформлений згідно з умовами договору (підписаний і скріплений печатками обох сторін), тому відсутність такого Реєстру виключає цілісність договору відступлення прав вимоги. Отже, Відповідач ТОВ "Кредитні ініціативи" не надало Реєстру позичальників, належним чином оформленого згідно з умовами статті 1, пунктів п. 4.1., 4.3. договору відступлення прав вимоги як Додатку № 1 до нього, підписаного обома сторонами, у т.ч. ПАТ\~"АКПІБ". Крім того, відповідно до п. 4.1 Договору відступлення прав\~вимоги, новий кредитор набуває права вимоги у день\~укладення договору, за умови належного оформленого сторонами реєстру позичальників. Та обставина, що ТОВ "Кредитні ініціативи" надав Позивачу [PERSON] копії кредитного договору і договору іпотеки, які навіть не завірені належним чином про те, що вони відповідають оригіналу, не свідчить про наявність у останнього права на вимогу за іпотечним договором. Згідно з нормами ст. ст.\~513,\~514 ЦК України\~відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Щодо незаконності державної реєстрації прав власності на житловий будинок за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" зазначає, що \~Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»\~увів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без його згоди на відчуження, зокрема пунктом 4\~Закону № 1304-VII\~передбачено, що протягом дії цього\~Закону\~інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої\~статті 33 Закону України «Про іпотеку»\~звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Своєю чергою, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього\~Закону. Отже,\~Закон України «Про іпотеку»\~прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію\~Закону № 1304-VII. Таким чином, за наслідками прийнятих державним реєстратором рішень про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, попри заборону, встановлену\~Законом № 1304-VII. Слід також констатувати, що під час здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно за Відповідачем 2 не здійснювалася оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності та не надсилалися [PERSON] результати такої оцінки, що є порушенням\~статті 37 Закону України «Про іпотеку». Окрім того, інформація про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, відсутня, оскільки не проведено оцінки майна предмета іпотеки на момент переходу права власності, позаяк ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. З огляду на викладене, вчинений державним реєстратором Лазар Діаною Василівною запис про право власності № 38001628 від 31.08.2020 про право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] за ТОВ "Кредитні Ініціативи" підлягає скасуванню. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, складає: витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви 3632 грн 00 коп.; витрати на сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову 454 грн 00 коп., витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката 27\~000,00 грн., очікувані інші витрати у справі - 278\~452,37 грн. З огляду на викладене, просить визнати недійсним кредитний договір № 838 від 11 червня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником, якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] і застосувати наслідки недійсності правочину; визнати недійсним Іпотечний договір № 838 від 18.06.2007 року домоволодіння з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] , укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», та [PERSON] , посвідчений 13.06.2007 року приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С., реєстрований в реєстрі за реєстровим номером 2519 і застосувати наслідки недійсності правочину; визнати недійсним Договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 в частині переходу прав вимоги до боржника/іпотекодавця [PERSON] за кредитним договором № 838 від 11 червня 2007 року та Іпотечним договором № 838 від 18.06.2007 року до нового кредитора/іпотекодержателя ТОВ «Кредитні ініціативи» і застосувати наслідки недійсності правочину; визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень від 02 вересня 2020 року, індексний номер - 53869112 про реєстрацію права власності на домоволодіння з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» код ЄДРПОУ 35326253, ухвалену державним реєстратором Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діаною Василівною (номер запису про право власності 38001628 від 31.08.2020, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2158827821236) та зобов`язати державного реєстратора Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діану Василівну поновити запис про право власності [PERSON] на домоволодіння з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідачів пропорційно до задоволених позовних вимог. Ухвалою Рахівського районного суду від 20.08.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та надано\~відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання\~ відзиву на позовну заяву, а третій особі такий же строк на подання пояснень по суті позову [PERSON] . Адвокат Поштак Ю.С. подала 07.09.2021 пояснення третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Рахівського районного нотаріального округу Маріни А.С., де зазначила, що з наведеними Позивачкою обставинами та підставами позову не погоджується, твердження позивачки є надуманими, оскільки 13.06.2007 [PERSON] у присутності нотаріуса надала згоду своєму чоловікові [PERSON] на підписання кредитного договору з філією "Відділення Промінвестбанку в м. Рахів Закарпатської області" на отримання 16000 доларів США та передачу в іпотеку спірного будинку. Рішенням Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області №5 за результатами розгляду матеріалів, які надійшли від органу опіки та піклування від [PERSON] , йому було надано дозвіл на отримання кредиту в установах банку. Крім того, 14.12.2007 позивачка в присутності нотаріуса надала згоду своєму чоловіку, [PERSON] , на підписання Додаткового договору №1 до Кредитного договору №838 на отримання кредиту в розмірі 21798 доларів США. З огляду на викладене, просить відмовити у задоволенні позову. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, 19.10.2022, 16.03.2023 надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Також 27.02.2024 подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, в якій наголосила, що кошти, отримані у кредит [PERSON] не використав в інтересах сім`ї, оскільки на той час він проживав у фактичному шлюбі з іншою жінкою, з якою мав намір одружитися, про що зазначено у рішенні Рахівського районного суду про розірвання шлюбу між ними (2-133/11). Представник Публічного акціонерного товариства "Акціонерний промислово-інвестиційний банк" С.О. Кузка 09.12.2021 надіслав суду заяву про розгляд справи без участі представника Публічного акціонерного товариства "Акціонерний промислово-інвестиційний банк", заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] з мотивів, викладених у відзиві та просять відмовити у задоволенні позову. Представник ТОВ "Кредитні ініціативи" в судове засідання повторно не з`явилася, повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення СМС. Відповідач, [PERSON] , ні в підготовче засідання, ні в судові засідання під час судового розгляду жодного разу не з`явився, а судові повістки, що були направлені за його місцем реєстрації, були повернуті до суду, у зв`язку з тим, що адресат відсутній за вказаною адресою, крім того, він був повідомлений про розгляд справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті судової влади, отже він вважається таким, що повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку. Згідно зі ст.ст. 4, 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд установив, що 10 травня 1992 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвами про народження [NUMBER] та [NUMBER] відповідно (Т.1 а.с. 75-76). Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 28.04.2005 на підставі рішення виконкому чотирнадцятої сесії Верхньоводянської сільської ради від 24.01.2005 [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . (Т. 1 а.с. 73) Право власності на житловий будинок було зареєстровано в реєстрі прав власності 28.04.2005 (т. 1, а. с. 71). Відповідно до довідки виконавчого комітету Великобичківської селищної ради №203 від 28.05.2021 згідно із записом в погосподарській книзі №7 села Верхнє Водяне за 2006-2010 роки в будинку [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (Т.1 а.с. 74). Відповідно до рішення Рахівського районного суду від 10.01.2011 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т. 1. а. с. 17-18). Позивачка, [PERSON] , стверджувала, що у листопаді 2020 року вона довідалася про факт укладення Кредитного договору та Іпотечного договору [PERSON] , зокрема після отримання вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» про добровільне виселення від 19.10.2020 року та позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредиті Ініціативи» про виселення та звільнення речей від особистих речей, яка розглядається по суті Рахівським районним судом Закарпатської області в межах цивільної справи №305/1773/20. Так, 11 червня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони було укладено кредитний договір № 838, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 16\~000,00 доларів США з цільовим призначенням на ремонт житлового будинку, з процентною ставкою 12% річних та кінцевим терміном повернення кредиту та процентів - не пізніше 10 червня 2017 року (т. 1 а.с. 230-236). Забезпеченням належного виконання зобов`язань за цим Кредитним договором стала іпотека - житлового будинку, загальною площею 144,5 кв. м, житловою площею 49,95 кв. м із надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , згідно з п. 4.1. Кредитного договору та Іпотечним договором № 838 від 18.06.2007 року, посвідченим 13.06.2007 року приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріною А.С. та реєстрованим у реєстрі за реєстровим номером 2519 (надалі - Іпотечний договір). 13 червня 2007 року приватним нотаріусом Маріною А.С. у зв`язку з посвідченням договору іпотеки накладено заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі будинку й у реєстрі відповідно зроблено запис №2320 (а.с. 27-32 т.1). При укладенні договору іпотеки 13 червня 2007 року приватним нотаріусом Маріною А.С. було посвідчено заяву [PERSON] про надання згоди своєму чоловікові [PERSON] на підписання кредитного договору з Філією "Відділення Промінвестбанку в м. Рахів Закарпатської області" на отримання 16000 доларів США та передачу в іпотеку будинку [ADDRESS] (а.с. 237 т.1). Крім того, 11.06.2007 року між Акціонерним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) Філія "Відділення ПІБ в м. Рахів" з однієї сторони як "Кредитор", [PERSON] з другої сторони як Поручитель" та [PERSON] з третьої сторони як "Позичальник" було укладено договір поруки №838, відповідно до якого [PERSON] зобов`язалася виконати зобов`язання з погашення заборгованості по Кредитному договору №838 від 11.06.2007 року у випадку невиконання та/або прострочення виконання [PERSON] зобов`язань, передбачених у Кредитному договорі №838 від 11 червня 2007 року (а.с .239-240 т.1) . Також, 14.12.2007 приватним нотаріусом Маріною А.С. було посвідчено заяву [PERSON] про надання згоди своєму чоловікові [PERSON] на підписання Додаткового договору №1 до Кредитного договору №838 з Філією "Відділення Промінвестбанку в м. Рахів Закарпатської області" на отримання кредиту в розмірі 21798 доларів США (а.с. 238 т.1). Звертаючись до суду з позовом про визнання Кредитного договору №838 від 11.06.2007 року та договору іпотеки від 18.06.2007 року недійсними, [PERSON] посилалася на те, що предмет іпотеки - домоволодіння з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] придбана за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, тому при укладенні договору іпотеки відповідно до вимог статті 578 Цивільного кодексу України та статті 6 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV "Про іпотеку" вимагалася нотаріальна засвідчена її згода як співвласника майна. Проте підписи у таких документах виконані не нею, такої згоди вона не надавала, що відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі N 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц. Суд встановив, що спірний будинок набутий Відповідачем за час шлюбу з Позивачкою й у суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно [PERSON] , оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною 3 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Отже, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Вказаний правовий висновок неодноразово був викладений Верховним Судом, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, а також у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 рок, справа № 461/3675/17, провадження №61-8732св20. Як стверджує [PERSON] у позовній заяві, вона як співвласник домоволодіння з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] , не знала про укладення спірного Кредитного договору №838 від 11.06.2007 та Іпотечного договору №838 від 18.06.2007, не підписувала жодних документів, що стосуються Кредитного договору та Іпотечного договору, тобто підписи у цих документах виконані не нею. Зазначає, що Відповідач [PERSON] на час укладення спірних договорів вже проживав з іншою жінкою у фактичному шлюбі й грошей, отриманих у позику від АКПІП, не використовував в інтересах їхньої сім`ї. Так в ході розгляду даної справи суд перевіряючи аргументи [PERSON] досліджував оригінали документів, які стали підставою отримання [PERSON] кредитних коштів у Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку (закрите акціонерне товариство) й встановив, що спірний Кредитний договір №838 від 11.06.2007 містить у розділі 8 відмітку, зроблену відповідальним працівником банку [PERSON] , про те, що договір підписаний в присутності [PERSON] . На підтвердження зазначеного надано: - заяву від 13 червня 2007 року [PERSON] , засвідчену 13 червня 2007 року приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріною А.С., зареєстровану в реєстрі за №2518, в якій [PERSON] надає згоду своєму чоловікові [PERSON] на підписання кредитного договору з філією «Відділення Промінвестбанку в м. Рахів Закарпатської області» на отримання кредиту в сумі 16000 доларів США та передачу в іпотеку будинку [ADDRESS] . У графі підпис зазначено [PERSON] , але підпису немає (а.с. 237 т.1). - Договір поруки від 11.06.2007 року, укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) з однієї сторони як «Кредитор», [PERSON] з другої сторони як «Поручитель», а також [PERSON] з третьої сторони як «Позичальник», відповідно до якого [PERSON] зобов`язується погашати заборгованість за Кредитним договором №838 від 11 червня 2007 року в сумі 16000 доларів США. В нижній частині першої сторінки цього договору зазначено Поручитель та прокладено короткий підпис, а в кінці цього договору, у розділі 6 зазначено «Поручитель» [PERSON] , зазначено реквізити паспорта, адреса місця проживання та проставлено короткий підпис із зазначенням Л.І.Дутчак (а.с. 239-240 т.1). - заяву від 14 грудня 2007 року [PERSON] , засвідчену 14 грудня 2007 року приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріною А.С., зареєстровану в реєстрі за №5222, в якій [PERSON] надає згоду своєму чоловікові [PERSON] на підписання Додаткового договору №1 до Кредитного договору №838 з філією «Відділення Промінвестбанку в м. Рахів Закарпатської області» на отримання кредиту в розмірі 21798 доларів США. У графі підпис зазначено [PERSON] та прокладений короткий підпис (а.с. 238 т.1). - Додатковий договір №1 до Договору поруки №838 від 11 червня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) з однієї сторони як «Кредитор», [PERSON] з другої сторони як «Поручитель», а також [PERSON] з третьої сторони як «Позичальник», відповідно до якого [PERSON] зобов`язується погашати заборгованість за Кредитним договором №838 від 11 червня 2007 року та Додаткового договору №1 від 14 грудня 2007 року до кредитного договору в сумі 21798 доларів США. В розділі 5 цього договору зазначено «Поручитель» [PERSON] , зазначено реквізити паспорта, адресу місця проживання та проставлено короткий підпис із зазначенням Л.І.Дутчак (а.с. 241 т.1). - Анкету фінансового поручителя - фізичної особи від імені [PERSON] , де зазначено, що анкета підписана [PERSON] 11 червня 2007 року й прокладено короткий підпис поручителя. Позивачка стверджувала, що вона жодних документів не заповняла, підписів у зазначених вище документах не ставила й взагалі не була присутньою під час укладення цих договорів й не знала про отримання [PERSON] кредитів. З урахуванням заперечень Позивачки щодо підписання вказаних заяв та договорів поруки, а також невідповідності часу їх посвідчень, адже заява від імені [PERSON] про надання згоди на отримання кредиту та передачу в іпотеку будинку, що перебував у спільній власності подружжя [PERSON] , надана 13 червня 2007 року, тобто вже після укладення кредитного договору №838 від 11.06.2007 та договору поруки №838 від 11 червня 2007 року, а також очевидності та ймовірності проставлення підписів у цих документах не [PERSON] , суд за клопотанням Позивачки ухвалою суду від 08.11.2022 призначив у справі почеркознавчу експертизу. Згідно з висновком експерта №8878 від 24.01.2023 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи експерт зробив висновок, що підпис біля прізвища [PERSON] у договорі поруки №838 від 11 червня 2007 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис біля прізвища [PERSON] у додатковому договорі №1 від 14 грудня 2007 року до договору поруки №838 від 11 червня 2007 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Рукописні записи у графах анкети фінансового поручителя фізичної особи додаток №2 від 11 червня 2007 року виконані не [PERSON] , а іншими особами (а.с. 89-92 т. 2). Пізніше, ухвалою суду від 13.09.2023 було призначено у даній справі додаткову почеркознавчу експертизу, з метою усунення суперечностей та сумнівів у справі, оскільки у позовній заяві [PERSON] стверджувала, що не підписувала ні кредитного договору, ані додаткової угоди, що є предметом даного позову, водночас представник Відповідача заперечуючи цей факт стверджувала, що [PERSON] вводить суд в оману щодо непідписання Кредитного договору та заяв про згоду на передачу майна в іпотеку, а також Додаткової угоди. [PERSON] , яка є представником ТОВ «Кредитні ініціативи», в судовому засіданні стверджувала, що експерт не надав відповіді на питання, що стосуються підписання [PERSON] . Кредитного договору №838 від 11.06.2007 року й допитати експерта з цього приводу в ході розгляду справи не вдалося (а.с. 156-158 т. 2). Згідно з висновком експерта №4250-Е від 24.10.2023 за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи експерт зробив висновок, що підпис у п. 7.8 біля прізвища [PERSON] у Кредитному договорі №838 від 11 червня 2007 року, укладеному між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Інших доказів на підтвердження того, що [PERSON] знала про укладення спірного Кредитного договору №838 від 11 червня 2007 року, наслідком якого стала передача спільного майна подружжя [PERSON] в іпотеку, суду учасниками справи не надано. Твердження представника третьої особи [PERSON] , що при посвідченні підпису [PERSON] на заявах-згодах на укладення договору іпотеки, нотаріусом було встановлено її особу та встановлено наявність у неї волевиявлення на вчинення відповідних дій, є недоведеним та спростовується зазначеними вище матеріалами справи. Також суд зазначає, що відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», в редакції, яка діяла на момент вчинення Іпотечного договору від 18.06.2007 року, захист прав та інтересів дітей при вчиненні правочинів щодо жилих приміщень. Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності, на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Суд встановив, що рішення органу опіки та піклування Верхньоводянської сільської ради від 11.05.2007(Т.1 а.с. 108) року передбачало надання дозволу [PERSON] на отримання кредиту в установах банку, але аж ніяк на передачу в іпотеку житлового будинку, [ADDRESS] , в якому на час отримання кредиту проживали неповнолітні діти [PERSON] . [PERSON] , [INFO] (на той час 13 років) та [PERSON] , [INFO] (на час укладення кредитного договору мала 6 років), що підтверджено довідкою виконавчого комітету Великобичківсьої селищної ради село Верхнє Водяне №203 від 28.05.2021, про те, що згідно із записом в погосподарській книзі №7 за 2006-2010 роки у [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З рішення Рахівського районного суду від 19.11.2020 у справі 2-133/11 вбачається, що [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначаючи, що спільне життя між ними не склалося, на час звернення до суду шлюб між ними існує лише формально, миритися з [PERSON] не бажає оскільки проживає у фактичному шлюбі з іншою жінкою, з якою має намір одружитися (а.с. 17-18 т.1). Позивачка у даній справі [PERSON] вказувала, що [PERSON] кошти, отримані в кредит не використав на потреби їхньої сім`ї, оскільки він мав вже другу жінку, з якою проживав у фактичному шлюбі. Як вбачається з рішення Рахівського районного суду від 12.12.2011 у справі 2-1031/11 з [PERSON] було стягнуто заборгованість за Кредитним договором №838 від 11.06.2007 року в сумі 59215,97 грн. [PERSON] не була залучена до участі в цій справі як поручитель. Про укладення спірного Кредитного договору №838 від 11 червня 2007 року та Іпотечного договору «838 від 18 червня 2007 року Позивачка довідалася, отримавши у жовтні 2020 року вимогу про добровільне виселення, а також позовної заяви з ухвалою суду про відкриття провадження у справі про виселення та звільнення приміщення від особистих речей, іншого суду не доведено, тому позовна давність [PERSON] не пропущена, адже вже 09.08.2021 вона звернулася до суду з даним позовом. Таким чином, суд встановив, що Позивачка не знала про укладення кредитного договору №838 від 11 червня 2007 року та договору іпотеки, не надавала згоду на їх укладення, підписи на заявах-згодах на укладення договору іпотеки, договорі поруки та додатковій угоді до кредитного договору, що є предметом даного позову, були підроблені, що підтверджується зазначеними вище висновками експерта й не спростовано учасниками провадження в ході розгляді справи, а сама заява-згода нібито від імені [PERSON] , яка стала підставою для надання [PERSON] кредиту, надана 13 червня 2007 року, тобто вже після укладення кредитного та іпотечного договорів, які є предметом даного позову, попередньої згоди органу опіки про передачу в іпотеку спірного майна, в якому проживали неповнолітні діти сторін, не надавалося, тому суд дійшов висновку про визнання недійсним кредитного договору №838 від 11 червня 2007 року та Іпотечного договору №838 від 18 червня 2007 року, як таких, що не відповідають вимогам статей 203, 205, 215 ЦК України, оскільки укладення оспорюваних договорів призвело до порушення та звуження обсягу прав [PERSON] як співвласника майна, що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності подружжя - домоволодіння [ADDRESS] . Водночас суд відмовляє [PERSON] у задоволенні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину з огляду на таке. Частина 1 та 2 статті 216 Цивільного кодексу України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Стаття 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України). Конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів, якими може скористатися особа, визначено статтею 16 Цивільного кодексу України, при цьому перелік, що вказується у ч. 2 ст. 16 ЦК України не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. [PERSON] звертаючись з вимогою про застосування наслідків недійсності правочину не зазначила ні наслідків, які настали внаслідок недійсності правочинів, які суд визнає недійсними, ні конкретного способу захисту її порушених прав, тому суд не може на власний розсуд вказувати, які негативні наслідки настали для [PERSON] та який спосіб захисту права Позивачки слід застосувати. Що стосується вимоги [PERSON] про визнання недійсним Договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року Товариству «Кредитні ініціативи» в частині переходу прав вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №838 від 11 червня 2007 року та Іпотечним договором №838 від 18 червня 2007 року, то суд вважає, що така до задоволення не підлягає з таких підстав. Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18). Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21, провадження № 12-45гс22 зауважує, що відступлення права вимоги (цесія) - це сам факт заміни особи в зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором. Отже, положення ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватись саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія. Зокрема, при оцінці правових наслідків відступлення недійсного права вимоги. Особливістю відступлення права на підставі правочину (договору) є те, що такий правочин одночасно: 1) змінює суб`єктний склад зобов`язання на стороні кредитора; 2) як договір купівлі-продажу регулює відносини між його сторонами, при цьому обов`язком боржника (первісного кредитора) є передача новому кредитору прав в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України), документів, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (стаття 517 ЦК України). Предметом договору купівлі-продажу можуть бути різні об`єкти - які належать покупцеві і ті, які йому не належать (майбутні об`єкти або товар, якого ще в продавця немає). Це слідує з консенсуальної природи договору купівлі-продажу, головним змістом якого є виконання продавцем свого обов`язку передати предмет договору покупцеві, а для покупця - вимагати його передання. Тобто для договору купівлі-продажу не важливо те, чи має продавець предмет договору, чи існує він і чи він належить продавцеві. Важливо те, що продавець зобов`язується виконати свій обов`язок відносно предмета договору. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21, провадження № 12-45гс22 зазначила, що якщо продавець не виконує свій обов`язок, він має відповідати перед покупцем. Тобто для продавця негативні наслідки настають саме у вигляді його відповідальності перед покупцем за невиконання договору. Сам же договір існує як домовленість між сторонами з приводу виконання продавцем обов`язку передати покупцеві предмет договору - відступити право вимоги. Вади предмета договору, у тому числі його відсутність у продавця, не можуть впливати на дійсність договору. Це правило застосовується до всіх договірних зобов`язань. Наприклад, не впливає на дійсність договору невиконання продавцем свого обов`язку передання товару покупцеві, оскільки цей товар не було продавцю поставлено своєчасно; відсутність у виконавця робіт належного досвіду для виконання роботи, про яку домовились сторони тощо. Своєю чергою, з норми статті 514 ЦК України про дійсну вимогу як предмет договору не може слідувати висновок про недійсність договору про відступлення права вимоги. У цій статті йдеться лише про перехід до нового кредитора прав первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Ця норма не встановлює наслідків відчуження недійсної вимоги (зокрема, і у вигляді недійсності договору). Натомість такі наслідки встановлюються статтею 519 ЦК України - однак не у вигляді недійсності договору про відступлення права вимоги, а у вигляді відповідальності первісного кредитора перед новим (як у випадку невиконання обов`язку продавця перед покупцем). У розумінні положень статті 519 ЦК України недійсною є вимога, яка не має правової підстави: зокрема, яка ґрунтується на нікчемному правочині або оспорюваному правочині, що був визнаний судом недійсним до чи після відповідного відступлення; яка не належала первісному кредитору або на момент відступлення вже припинилася. Недійсність вимоги є вадою предмета договору, яка не може вплинути на дійсність самого договору. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що норми про правочини та сторони зобов`язання належать до різних інститутів цивільного права. Норми статей 512-514 ЦК України, встановлюючи підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), не визначають вимог до змісту правочину про заміну кредитора. Загалом глава 47 «Поняття зобов`язання. Сторони зобов`язання» ЦК України не регулює договірні відносини (хоча зміна суб`єктного складу зобов`язання може відбуватися на підставі правочину (договору)). Натомість у главі 47 ЦК України для цілей регулювання саме динаміки суб`єктного складу зобов`язання (а не договірних відносин між сторонами зобов`язання) законодавець встановлює правила, спрямовані на запобігання можливому порушенню прав та інтересів як кредиторів, так і боржників при заміні іншої сторони зобов`язання. У статті 519 ЦК України міститься правило щодо розподілу ризиків між первісним та новим кредитором: 1) первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги; 2) первісний кредитор не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Недійсність переданої вимоги, про яку йдеться в статті 519 ЦК України, не може ототожнюватися із недійсністю правочину в розумінні норм розділу IV «Правочини. Представництво» ЦК України. Законодавець не пов`язує питання дійсності / недійсності правочину про заміну кредитора із дійсністю вимоги, яка передається новому кредитору, і безпосередньо визначає правовий наслідок передачі права вимоги, якого не існує. Натомість за прямою вказівкою статті 519 ЦК України первісний кредитор відповідає за недійсність вимоги перед новим кредитором. У випадку відступлення недійсної вимоги договір, на підставі якого мало бути здійснене таке відступлення, не виконується первісним кредитором, оскільки розпорядчий ефект не настає з огляду на відсутність у первісного кредитора права, що підлягає передачі. Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Саме в цьому сенсі слід говорити про відсутність розпорядчого ефекту такого договору: оскільки відповідного права вимоги не було, то передати його покупець не зміг. Отже, сама лише недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору між первісним кредитором та новим кредитором. Недійсність вимоги зумовлює відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. У таких випадках передання недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу. У таких випадках покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, або вимагати розірвання договору (стаття 651 ЦК України). Крім того, оскільки невиконання покупцем обов`язку з передання товару є істотним порушенням договору, покупець може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору (частина п`ята статті 653 ЦК України). Отже, недійсність вимоги не зумовлює недійсність відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану положеннями ЦК України. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що договір про відступлення права вимоги може бути визнаний недійсним у випадку наявності відповідної правової підстави. Наприклад, якщо такий договір укладено під впливом помилки (частина перша статті 229 ЦК України), обману (частина перша статті 230 ЦК України), насильства (частина перша статті 231 ЦК України) тощо. В судовому засіданні встановлено, що 17 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги. За цим договором первісний кредитор (ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк") передає (відступає), а новий кредитор (ТОВ "Кредитні ініціативи") приймає кредитний портфель та зобов`язується сплатити за нього первісному кредиторові грошову винагороду (ціну продажу) на умовах визначених цим договором (а.с. 49-68 т.1). За вказаним договором, серед інших було відступлено й право вимоги за Кредитним договором №838 від 11 червня 2007 року та Іпотечним договором №838 від 18 червня 2007 року, де позичальником являвся [PERSON] , а поручителем [PERSON] . Вказані договори визнаються судом недійсними, проте недійсність цих договорів, з огляду на вищевикладене, не зумовлює недійсності Договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012, в частині передачі прав вимоги за вказаними договорами, що є підставою для відмови [PERSON] у задоволенні вимоги про визнання договору про відступлення прав вимоги до [PERSON] від ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк »до ТОВ "Кредитні ініціативи». [PERSON] у позовній заяві серед іншого просила визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень від 02 вересня 2020 року, індексний номер - 53869112 про реєстрацію права власності на домоволодіння з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» код ЄДРПОУ 35326253, ухвалену державним реєстратором Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діаною Василівною (номер запису про право власності 38001628 від 31.08.2020, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2158827821236) та зобов`язати державного реєстратора Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діану Василівну поновити запис про право власності [PERSON] на домоволодіння з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] . Статтею 33 Закону України "про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 37 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 3 червня 2014 року № 1304-VII, в редакції станом на день ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку (02.09.2020), передбачав, що протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. В судовому засіданні було встановлено, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] , який був предметом застави за Кредитним договором №838 від 11 червня 2007 року, являвся єдиним місцем проживання сім`ї позивачки [PERSON] , цей будинок має загальну площу 144,5 кв.м, житлову площу 49,95 кв.м, а отже в період дії мораторію він не міг бути об`єктом примусового стягнення. Крім того, абзацом 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Абзацом 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно . Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. З огляду на те, що державна реєстрація прав власності за ТОВ "Кредитні ініціативи" на домоволодіння за адресою [ADDRESS] , відбулося в період дії мораторію на звернення стягнення, а також з урахуванням того, що суд визнає недійсними Кредитний договір №838 від 11 червня 2007 року, а також Іпотечний договір №838 від 18 червня 2007 року, тому підставними є позовні вимоги [PERSON] про визнання протиправним та скасування державної реєстрації права власності на спірне домоволодіння за ТОВ "Кредитні ініціативи", а також про поновлення запису про право власності [PERSON] на це нерухоме майно. На думку суду, рішення про скасування державної реєстрації права власності на спірне майно буде відповідати засадам справедливості і розумності та відновить порушене право Позивачки як співвласника спірного нерухомого майна, набутого у період шлюбу. Відзив на позов, що був надісланий суду та іншим учасникам справи 17.09.2021 (Т. 1 а.с. 128-132, 165), відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України суд залишає без розгляду, оскільки ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» копію позовної заяви з додатками отримало 31.08.2021, отже останній день на подання відзиву був 15.09.2021, клопотань про поновлення пропущеного строку Відповідач не заявляв, а суд може поновити пропущений процесуальний строк лише за заявою учасника справи (ч. 1 ст. 127 ЦПК України). Позивачка у даній справі понесла судові витрати, зокрема 3632 гривні на оплату судового збору, та 9438,50 гривні й 7169,40 гривні за проведення судової почеркознавчої експертизи, докази яких містяться в матеріалах справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з врахуванням задоволення позову у повному обсязі, судові витрати в сумі 20239,90 гривні слід стягнути з відповідачів порівну - по 6746,63 гривні з кожного.

Outcome: partial