Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

Адвокат Березенська Ю.О., яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що сторони проживали разом, як чоловік та дружина з червня 2005 року, без реєстрації шлюбу. Спільних дітей не мають, проте мають дітей від попередніх шлюбів. Попередній шлюб позивача з [PERSON] було розірвано 25.05.2006 року, а попередній шлюб відповідача з [PERSON] було розірвано 14.09.2011 року. Сторони у період з 2005 по 2011 роки проживали разом, орендуючи квартиру у м. Києві у [PERSON] . У період з 2007 по 2020 роки сторони здійснювали підприємницьку діяльність (роздрібний продаж взуття) та з цією метою орендували, купували та продавали майно комерційного призначення (магазини, торгові відділи, тощо), також спільно здійснювали закупівлю товарів на найбільших ринках України. У 2009 році сторони спільно проводили відпочинок та санаторно-курортне лікування у м. Хмільник. Для облаштування та ведення сімейного побуту сторони придбавали інше рухоме майно (21.12.2007 року - телевізор LG за 2646 грн., 08.12.2011 року - шліфувальну машину Bosch, 15.06.2012 року - телевізор LG за 8909 грн., 30.11.2012 року - мотоблок Zubr, 28.01.2013 року - тример бензиновий РТБ-42 за 810 грн., 10.12.2013 року - конвектор електричний Atlantic за 876 грн.), а також меблі, побутову техніку. Для ведення підприємницької діяльності та наповнення спільного з відповідачем сімейного бюджету, позивач неодноразово купував та продавав транспортні засоби, як правило вантажні ТЗ, фургони, мікроавтобуси, причіпи, які використовувались сторонами для поїздок до ринків, з метою закупівлі взуття та подальшої його реалізації в м. Києві. Виручені кошти від реалізації даної продукції, та кошти від реалізації транспортних засобів складали спільний бюджет сторін. 28.09.2011 року сторонами було придбано земельну ділянку з кадастровим номером 3221887801:02:015:0107, площею 0,1296 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та житловий будинок площею 65,9 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Починаючи з грудня 2011 року сторони стали проживати в даному домогосподарстві, робити ремонтні роботи, добудови та належне облаштування спільного житла. 27.12.2013 року між сторонами було зареєстровано шлюб, а з 29.08.2014 року місце проживання сторін було зареєстровано у належному їм будинку. Від початку сумісного проживання (з 2005 року), [PERSON] та [PERSON] , як подружжя піклувалися один за одним, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, займалися благоустроєм житла: робили ремонтні роботи та добудови у своєму помешканні, купували рухоме та нерухоме майно та предмети домашнього вжитку, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки щодо утримання житла, спільні витрати і спільне харчування. За час проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини, вони часто проводили час в колі рідних та друзів, провідували, гостювали у дітей та матеріально підтримували їх, а також, разом були у відпустках, подорожували. Однак, після 17 років спільного життя, з яких 9 років - офіційного шлюбу, через непорозуміння з дітьми, шлюбні стосунки зіпсувались, тому відповідач подала до суду позов про розірвання шлюбу. Таким чином, встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібне позивачу для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Представник позивача зазначила, що факт спільного проживання сторін, як чоловіка та дружини можуть підтвердити свідки. На підставі викладеного просила суд встановити факт, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період часу з 15 вересня 2011 року до 26 грудня 2013 року; визнати земельну ділянку кадастровий номер 3221887801:02:015:0107, площею 0,1296 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та житловий будинок загальною площею 65,9 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати за позивачем право власності на 1/2 частини земельної ділянки кадастровий номер 3221887801:02:015:0107, площею 0,1296 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та житлового будинку загальною площею 65,9 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 08.12.2022 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07.07.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, надали аналогічні пояснення викладеним у позові. Відповідач до суду не з`явилася, про день та час слухання справи була належним чином повідомлена шляхом направлення судових повісток за встановленою судом адресою її реєстрації, а також шляхом направлення смс повідомлення за номером телефону зазначеним у позовній заяві та розміщенням оголошення на сайті суду про її виклик, про що свідчать поштові повідомлення, довідки про доставку смс повідомлення та оголошення, які знаходяться у матеріалах справи. Заява про розгляд справи за її відсутність до суду не надходила, не скористалася своїм правом та не подала до суду відзив на позовну заяву. Заслухавши пояснення позивача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 27.12.2013 року зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 362, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони дітей не мають. 28.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюк М.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2901, згідно якого [PERSON] придбала у [PERSON] , належну їй на праві особистої власності земельну ділянку кадастровий номер 3221887801:02:015:0107, площею 0,1296 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 28.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюк М.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2900, згідно якого [PERSON] придбала у [PERSON] , належний їй на праві особистої власності житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами, загальною площею 65,9 кв.м. зареєстрований Комунальним підприємством Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі за № 26, номер запису 342, реєстраційний номер майна 18728490, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 3221887801:02:015:0107, площею 0,1296 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку. Позивач стверджує, що спірні земельна ділянка та житловий будинок були придбані відповідачем у період фактичного їх проживання однією сім`єю та за спільні кошти, що згідно з положеннями ст. 60 СК України дає підстави вважати, що це майно належать сторонам на праві спільної сумісної власності. За змістом частин першої, другої статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. За приписами частини другої статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.08.2019 справа №588/350/15 (провадження №61-30273св18) Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За змістом положень статті 74 СК України, у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України). Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, інтимні відносини самі по собі - без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом певного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 22 липня 2022 року, справа № 189/630/16-ц (провадження № 61-15921св21). Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 27.12.2013 року. 28.09.2011 року [PERSON] на підставі нотаріально посвідчених договорах купівлі-продажу було придбано спірну земельну ділянку та житловий будинок. При цьому, у пунктах 11 та 8 вказаних договорах купівлі-продажу зазначено, що продавець ознайомлена із заявою покупця [PERSON] , про те, що вона в зареєстрованому шлюбі не перебуває, однією сім`єю з особами, з якими мала б право укласти шлюб в даний час не проживає. Грошові кошти, що витрачаються на придбання земельної ділянки та будинку не є спільною сумісною власністю, є її особистими, заява відповідного змісту додається до договору, що зберігається в справі приватного нотаріуса. Доказів, що спірна нерухомість придбавалась [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти, суду не надано. Суд не може погодитись з доводами позивача, що вказане нерухоме майно було придбано та облаштовано за спільні кошти позивача та відповідача, які вони отримували від здійснення підприємницької діяльності, зокрема з продажу взуття, оскільки належних доказів на підтвердження своїх доводів позивач не надав, як не надав доказів, щодо здійснення спільно з відповідачем підприємницької діяльності. В даних договорах, що стосуються придбання спірної земельної ділянки та будинку, не міститься жодних відомостей про позивача. Крім того, як наголошував у судовому засіданні позивач, під час укладання відповідачем договорів купівлі-продажу спірної земельної ділянки та будинку він безпосередньо був присутній у нотаріуса та був обізнаний щодо тексту договорів, що свідчить в свою чергу про ознайомлення ним з пунктами 11 та 8 договорів купівлі-продажу продажу з 28.09.2011 року та погодження з ними. Надані позивачем довіреності на його ім`я на експлуатацію транспортних засобів, гарантійних талонів, чеків не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту ведення спільної підприємницької діяльності та облаштування і ведення сімейного побуту, оскільки, зокрема довіреності на ім`я позивача не підтверджують, що зазначені у них транспортні засоби використовувалися саме сторонами для здійснення спільної підприємницької діяльності та те, що отримані від їх реалізації кошти склали спільний бюджет, враховуючи, що доказів про їх відчуження суду не надано. Щодо гарантійних талонів, чеків, суд зазначає, що такі документи не містять відомостей про особу покупця, а відтак не можуть свідчити про їх придбання спільно сторонами для ведення спільного господарства. Щодо поданих представником позивачем фотознімків, на яких зображений позивача та з його слів відповідач підтверджує лише те, що сторони разом перебували в одному місці і в один час, і ніяким чином не підтверджують наявності між позивачем та відповідачем фактичних шлюбних стосунків, оскільки спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19). Представником позивача на обґрунтування доводів спільного проживання позивача однією сім`єю з відповідачем також долучено копію лікувальної книжники, однак на переконання суду, даний доказ не свідчить про факт спільного проживання, та введення спільного побуту, а виключно підтверджує факт разового перебування позивача та відповідача на відпочинку в одному санаторії. Роздруківка фотознімків, факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуваннях, самі по собі - без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не підтверджують те, що між сторонами у справі склалися та мали місце протягом певного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю. Крім того, факт реєстрації сторін за адресою: [ADDRESS] , після укладання шлюбу, не свідчить про факт спільного проживання до його укладення. Також судом встановлено, що спільних дітей сторони по справі не мають. Допитані у судовому засіданні за клопотання представника позивача в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що їм відомо про те, що [PERSON] та [PERSON] спільно проживали, однак як чоловіка та дружина їм не відомо, як і не відомо за чиї саме кошти, спільні чи особисті, придбавався будинок та земельна ділянка, також обізнані про наявність у них магазину. Інших свідків зі сторони позивача судом допитано не було у зв`язку із відмовою представника позивача від їх допиту. У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки». Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанови Верховного Суду від 31 серпня 2022 року, справа № 712/11298/20 (провадження № 61-12347св21) від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20). Оцінюючі досліджені у справі докази у їх сукупності, суд не знаходить підтвердженню факту спільного проживання позивача та відповідача разом, як однієї сім`ї, до реєстрації шлюбу. Матеріали справи не містять підтвердження придбання земельної ділянки та будинку за спільні кошти позивача та відповідача, а тому суд приходить до висновку, що зазначене нерухоме майно не є спільним сумісним майном сторін. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Даючи оцінку наданим поясненням у справі, фото, як доказам, суд приходить до висновку, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом певного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. З`ясувавши\~фактичні обставини\~справи,\~оцінивши пояснення\~позивача та\~його представника,\~свідків та\~надані позивачем\~та представником\~у справі\~письмові докази\~відповідно до\~вимог статті\~89\~ЦПК України\~на предмет\~їх допустимості,\~належності та\~достатності,\~суд приходить\~до висновку\~про недоведеність\~факту проживання\~ [PERSON] та\~ [PERSON] в\~період часу\~з 15\~вересня 2011\~року до\~26\~грудня 2013\~року однією\~сім`єю\~без реєстрації\~шлюбу,\~оскільки позивач\~та її\~представник не\~надали суду\~жодних належних\~доказів ведення\~спільного господарства,\~наявності у\~сторін спільного\~бюджету та\~взаємних прав\~і обов`язків,\~притаманних подружжю,\~проведення спільних\~витрат,\~придбання майна\~в інтересах\~сім`ї. Тому, суд не знаходячи підстав для задоволення вимоги пов`язаних із встановлення факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з 15 вересня 2011 року до 26 грудня 2013 року, приходить до висновку стосовно відмови у похідних позивних вимогах що стосуються визнання майна спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на частину земельної ділянки та будинку. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Відповідно до вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed