Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] в особі уповноваженого представника звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Ужгородського міського виконавчого комітету про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Мотивуючи позовні вимоги, представник позивача зазначає, що [PERSON] перебувала з відповідачем [PERSON] в період з 17.09.2011 року по 16.05.2022 року в зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі у них народився син - [PERSON] [INFO] , який проживає з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні. Зазначає, що причиною розірвання сімейних відносин була безпричинна агресія з боку чоловіка [PERSON] . Після розірвання шлюбу відносини між сторонами ще більше погіршилися, що негативно позначилося на житті позивачки та їх неповнолітнього сина, зазначене підтверджується притягненням відповідача до адміністративної відповідальності, порушенням відносно відповідача кримінальної справи за нанесення тілесних ушкоджень, застосування до відповідача обмежувального припису. Вважає, що такі дії відповідача негативно впливають на поведінку та морально-психологічний стан дитини. Вказує на те, що позивач винайняла квартиру та разом з неповнолітнім сином, зі згоди відповідача, переїхала проживати окремо. Представник позивача зазначає, що позивач добросовісно виконує материнськи обов`язки, є матеріально забезпеченою, має постійне місце роботи, має достатній дохід для утримання свого малолітнього сина, має можливість створити та створила всі умови для нормального розвитку та забезпечення дитини. Позивачка вважає, що в інтересах дитини, проживати разом з нею, оскільки агресивна поведінка відповідача може загрожувати життю і здоров?ю дитини. Вказує, що при цьому позивач розуміє, що дитина потребує уваги як батька так і матері, тому в жодному разі не буде перешкоджати батьку в спілкуванні з дитиною, якщо таке спілкування не буде загрожувати життю і здоров?ю дитини. Вважає, що малолітній син повинен проживати разом з позивачем , оскільки вона постійно надає і може надати сину усе необхідне для його нормального розвитку і життя. Зазначає, що згідно висновку органу опіки та піклування Ужгородського міського виконавчого комітету від 16.03.2023 року, зробленого на підставі всебічного та повного розгляду зібраних матеріалів, такий, діючи в інтересах дитини, вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з його матір?ю гр. [PERSON] , [INFO] за адресою її проживання. З огляду на викладене, з урахуванням прав та інтересів дитини позивач просить суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з його матір?ю гр. [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідача сплачений судовий збір. Позиція сторін справи: В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, з підстав та мотивів викладених у позові. Зазначила, що агресивна поведінка відповідача, може загрожувати позивачу та дитині. Наголосила на тому, що відносно відповідача порушено кримінальну справу за насильство, просила суд позов задовольнити. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Вказала на те, що вона самостійно матеріально забезпечує дитину, відповідач аліментів на утримання сина не сплачує. Вона орендує квартиру для них з сином та офіційно працевлаштована. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Зазначив, що зі слів сусідів, знайомих , йому відомо, що позивач побила їх дитину. Вказав, що зі слів сусідів йому відомо, що позивач перебуває в стані алкогольного сп`яніння. Представник третьої особи: органу опіки та піклування Ужгородського міського виконавчого комітету в судовому засіданні вказав на те, що на підставі звернення позивача щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , службою у справах дітей проведена перевірка, з метою визначення місця проживання дитини. Органом опіки та піклування Ужгородського міського виконавчого комітету був виготовлений висновок та вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом із його матірю [PERSON] за місцем її проживання. Висновок органу опіки та піклування пітримав та просив також врахувати думку дитини при розгляді даної справи. Заяви та клопотання: 26 квітня 2023 року представник третьої особи подав до суду заяву про проведення засідання без їх участі. 28 вересня 2023 року відповідач подав до суду заяву про долучення доказів. 06 листопада 2023 року представник позивача подала до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 27.03.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження по справі та вирішено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження . 01.06.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено судовий розгляд по суті. Заслухавши вступне слово позивача, педставника позивача, відповідача, представника третьох особи, думку неповнолітнього [PERSON] , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з влас-ної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи встановлені судом: Як встановлено в судовому засіданні, сторони в період з 17.09.2011 року по 16.05.2022 року перебували в зареєстрованому шлюбі. За час перебування в зареєстрованому шлюбі у сторін по справі народився син - [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.11.2022 р., копія якого приєднана до матеріалів справи. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження срії [NUMBER] від 10.11.2022 року, батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.05.2022 року, яке набрало законної сили шлюб укладений 17.09.2021 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] , [INFO] з 05.09.2009 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки виданої ОСББ «Заньковецької 7», встановлено, що [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту про встановлення факту проживання підписаного трьома особами, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з лютого 2022 р. по даний час. Як встановлено судом, постановою Ужгородського міськрайонного суду від 09.12.2022 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн., за те, що в телефонному режимі погрожувв фізичною розправою та ображав нецензурною лайкою свою колишню дружину. Як встановлено судом, 02.11.2022 року внесені відомості до ЄРДР за №12022078030001353 за заявою [PERSON] про вчинення щодо неї кримінального правопорушення за ч.1 ст.125 КК України. Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07.02.2023 року було видано обмежувальний припис відносно [PERSON] строком на 6 (шість) місяців, яким визначені тимчасові обмеження його прав відносно [PERSON] , її малолітнього сина [PERSON] . Згідно Висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 16.02.2023 року, №90/23/01-19, орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому вважає за доцільне враховуючи інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір?ю гр. [PERSON] , [INFO] за адресою її проживання. Відповідно до довідки про доходи, №15/03/23-1 від 15.03.2023 року виданою ТОВ «Кьюб онлайн» [PERSON] встановлено, що остання працює на посаді оператор компютерного набору ТОВ «Кьюб онлайн» та за період з вересня 2022 по лютий 2023 року нарахована заробітна плата становить 70 487,29 грн. Згідно довідки №24 від 14.09.2023 року встановлено, що [PERSON] працює на посаді водія з 20.07.2022 в ТОВ «ПМК-10», згідно наказу №64 від 19.07.2022 року у зв`язку з переведенням з ТОВ «Скеля.» по теперішній час. Відповідно до довідки про доходи №25 від 13.09.2023 року виданою ТОВ «ПМК-10», встановлено, що за період з березня 2023 року по серпень 2023 року нарахована [PERSON] заробітна плата становить 66221,60 грн. Батьки не дійшли добровільно згоди щодо місця проживання та виховання сина. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з положенням ст.8 ЗУ Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини. Згідно ст.150 СК України, обовязками батьків є піклування про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Відповідно до ч 2, 8, 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.2 ст.1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей (1991р), предметом цієї Конвенції є підтримка у найвищих інтересах дітей та їхніх прав. Зі змісту ст. 3 Конвенції вбачається, що першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини передбачено, що найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини передбачено, що суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції). Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно з ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Зі змісту ст. 150 СК України вбачається, що одним із основних батьківських обов`язків є обов`язок по належному вихованню дитини, прищеплення їй моральних цінностей, духовності, культури своєї нації. Саме батьки повинні навчити дитину формувати систему пріоритетів та ні в якому разі не дати їй спотворити існуюче світосприйняття. Батьки повинні виховувати особистість, яка б із повагою ставилася б до прав та свобод інших людей, любила б свою сім`ю та родину. Принципом Конвенції існує принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. (ч.4). Ч.5 стаття 19 СК України передбачає, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Як вбачається з положень ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 336/1205/19 (провадження № 61-2560св20) зроблено висновок, що «рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах». Аналогічний висновок міститься і в постановах Верховного Суду від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 206/532/18, від 23 вересня 2020 року у справі № 359/3580/18, від 12 лютого 2019 року у справі № 461/3144/17, від 07 лютого 2024 року у справі № 638/4539/22. У висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 16.02.2023 року, №90/23/01-19, встановлено, що розглянувши матеріали та насамперед враховуючи інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] , органом опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому встановлено, що доцільним буде визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір?ю гр. [PERSON] , [INFO] за адресою її проживання. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Враховуючи вік [PERSON] , [INFO] , який на день ухвалення судового рішення може дати об`єктивну згоду на проживання з одним із батьків самостійно, суд заслухав в судовому засіданні у присутності психолога думку [PERSON] щодо визначення його місця проживання. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні у прситності психолога та сторін вказав, що на даний час проживає з мамою, вже 2-3 роки батько з ними спільно не проживає. Зазначив, що спілкується з батьком щоденно по телефону, а також він приходить до нього та вони разом йдуть до магазину. Вказав, що надалі хоче проживати з мамою, бо вона піклується про нього, робить з ним уроки та ходить до лікарів з ним . Враховуючи думку неповнолітнього [PERSON] , який чітко зазначив, що хоче проживати разом з матір`ю, суд вважає, що на даний час проживання малолітньго сина з матір`ю, яка фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини [PERSON] , позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному. Крім того, при прийняті рішення суд враховує те, що відповідача постановою Ужгородського міськрайонного суду від 09.12.2022 року притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн., за те, що в телефонному режимі погрожувв фізичною розправою та ображав нецензурною лайкою свою колишню дружину, а також рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07.02.2023 року було видано обмежувальний припис відносно [PERSON] строком на 6 (шість) місяців, яким визначені тимчасові обмеження його прав відносно [PERSON] , її малолітнього сина [PERSON] . Суд вважає, що Відповідачем не надано допустимих та беззаперечних доказів того, що [PERSON] як мати дитини, несе загрозу та її спілкування суперечить інтересам дитини. Відсутні докази на підтвердження фізичного і психічного насильства, образ, недбалого і жорстокого поводження з сином з боку матері . Також Відповідачем не надано доказів, що Позивач застосовувала фізичне або психічне насильство, недопустимі методи виховання відносно дитини. В суді беззаперечно встановлено, що між сторонами по справі склалися конфліктні неприязнені стосунки, які самі по собі не можуть впливати, та як наслідок , бути підставою для відмови у визначенні місця проживання дитини з матір`ю. Суд не приймає до уваги покликання відповідача про те, що позивач зловживає алкогольними напоями та нанесла побої їх сину, а відтак визначення місця проживання дитини з матір`ю буде мати негативний вплив на дитину . Відповідачем не надано доказів, що позивач зловживає алкогольними напоями та нанесла побої їх сину та доказів на підтвердження того, що порушуються права малолітнього сина. Заперечення не ґрунтуються на належних та допустимих доказах. З пояснень неповнолітнього [PERSON] та матеріалів справи встановлено, що дитина прагне проживати з матір`ю , яка приймає участь у вихованні сина та створює для нього необхідні умови щодо його розвитку, підтримання нормального здоров`я та відпочинку . При цьому суд бере до уваги вік дитини та враховує, що відповідач не позбавлений можливості приймати участь у вихованні сина. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Таким чином, опираючи сь в першу чергу на інтереси дитини та з метою створення нормальних умов для її виховання та розвитку, приймаючи до уваги всі вищеперелічені докази та обґрунтування по справі, суд вважає, що з метою максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї все в сукупності дає суду підстави вважати, що місце проживання неповнолітнього [PERSON] слід визначити разом з матір`ю. Враховуючи викладене, а також те, що позивач має постійне місце проживання, роботи, отримує сталий дохід, на її утриманні знаходиться малолітній син [PERSON] , [INFO] , створила для нього належні побутові умови для проживання, займається його вихованням, виходячи із як найкращого забезпечення інтересів дитини, беручи до уваги її вік, бажання дитини проживати з матірю, а також те, що дитина проживає з позивачкою у звичних для нього умовах, ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, суд приходить до висновку про можливість визначення місця проживання дитини з матір`ю - позивачем по справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Відповідно ст. 141 ЦПК України суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Outcome: approved