Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] (в особі представника - адвокта Потьомкіна С.О.) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.03.2016 року між Позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. У шлюбі у Позивача і Відповідача народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . На підставі Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10.06.2021 року по справі № 754/4766/21 шлюб між Позивачем і Відповідачем розірвано. Свої обов`язки по утриманню дитини Позивачем систематично виконувались в обсягах, які повністю забезпечують дитину всім необхідним, і, відповідно продовжують виконуватись. Після розлучення батьків, [PERSON] половину кожного місяця проживав з татом, [PERSON] , а іншу половину - з мамою. Проте, протягом останнього року Відповідач почала створювати перешкоди [PERSON] у спілкуванні з дитиною та участі у його вихованні. Зокрема, [PERSON] порушуючи права батька, самостійно прийняла рішення про зміну постійного місця (країни) проживання дитини. Так, 15.02.2022 року Позивачем було надано короткостроковий дозвіл на виїзд дитини за межі України та тимчасову поїздку до Румунії, Республіки Молдова, на перебування дитини за кордоном на території даних країн у будь-який час в період з 16.02.2022 року по 21.03.2022 року. Однак, після закінчення строку дії дозволу Відповідач дитину до постійного місця проживання до України не повернула. В подальшому Позивачу з телефонної розмови з Відповідачем стало відомо, що вона разом з дитиною знаходяться на території Канади, повертатись сама та повертати дитину до постійного місця проживання в Україну наміру не має. У зв`язку з цим Позивач звертався до Рівненського районного управління поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області із заявою та письмовими поясненнями щодо зникнення сина. Внаслідок незаконного вивезення дитини та її подальшого незаконного утримання поза межами території України, порушуються, в першу чергу, права дитини, оскільки вона, фактично, була вирвана зі звичного для себе середовища, центру життєвих інтересів, знайомого оточення та кола спілкування, позбавлена можливості спілкування з батьком та батьківської опіки, а також порушує права Позивача як батька участь у вихованні дитини, догляді і піклуванні за нею, на безперешкодне спілкування з дитиною. Враховуючи викладені обставини, Позивач був вимушений звернутись до суду із позовною заявою до Відповідача про визнання незаконним переміщення та утримування поза межами території України малолітньої дитини і повернення її за її попереднім постійним місцем проживання на територію України. Наразі позов перебуває на розгляді у Деснянському районному суді м. Києва, справа № 754/3493/23. Окрім того, [PERSON] після незаконного вивезення дитини за межі України грубо порушує батьківські права [PERSON] , оскільки не дає бачитись і спілкуватись з дитиною, вносить номер Позивача у чорний список і блокує всі вхідні дзвінки та повідомлення, не погоджує з батьком графіку щодо його спілкування з [PERSON] і участі у його вихованні тощо. При цьому такі обмеження спілкування Позивача з сином (про які він неодноразово просив), [PERSON] аргументує тим що Позивач матиме право спілкуватись з сином лише у випадку прийняття судом відповідного рішення (оскільки на її думку має бути відповідне судове рішення про визначення способу спілкування батька з дитиною). Враховуючи викладене звертається до суду із даним позовом та просить суд усунути перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні батька із сином, та встановити спосіб участі батька у вихованні дитини. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2023 року справу передано для розгляду головуючому-судді Панченко О.М. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.05.2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 20.06.2023 року через засоби поштового зв`язку «Укрпошта» від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому заперечує щодо наведених Позивачем обставин та правових підстав позову, виходячи з наступного. Зазначає, що саме Відповідачка сприяла максимальному спілкуванню Позивача з сином [PERSON] та за її ініціативи син міг проводити час з батьком скільки забажає. 16.02.2022 року Відповідачка з сином [PERSON] виїхала до Румунії, на що свій дозвіл дав позивач. 24.02.2022 року в Україні розпочалась повномасштабна війна, внаслідок вторгнення російської федерації на територію України, у зв`язку з чим, Відповідач вимушена була забезпечити безпечні умови для життя свого сина [PERSON] . Відповідач та її чоловік [PERSON] на той час вже мали ознаки сім`ї, вели спільне господарство. Крім того, останній отримав змогу виїзду на територію Канади, як постійний резидент. Таким чином, Відповідач вжила можливих заходів для отримання тимчасового захисту для себе та свого сина. Про даний факт Відповідач повідомила Позивача. Крім цього, Позивач розповідав Відповідачу, що він має на меті підробити довідку про те, що нібито, [PERSON] має інвалідність і за допомогою такої довідки, зі слів Позивача, він мав би безперешкодну можливість виїзду за межі території України під час війни. З даного приводу Відповідач зверталася до правоохоронних органів, зокрема до СБУ, в результаті чого, з Позивачем було проведено відповідну бесіду. Підсумовуючи вищевикладене, вбачається, що з боку Позивача здійснюється постійний психологічний тиск на Відповідача та сина [PERSON] . Це негативно впливає на їх сімейне благополуччя. Відповідач постійно знаходиться в стані стресу, з вини Позивача. Останній своїми діями створює такі обставини за яких [PERSON] знаходиться в стані постійного страху, що його можуть забрати у матері і він може повернутись у воюючу Україну. Дитина задоволена своїм нинішнім життям і постійно про це говорить своєму біологічному батьку. Тож, враховуючи все вищевикладене просить у задоволенні позовних вимог Позивача відмовити у повному обсязі. 28.06.2023 року через засоби поштового зв`язку «Укрпошта» від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив. Зазначає, що зазначення [PERSON] , що на разі немає жодних перешкод для спілкування Позивача із сином [PERSON] - не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] заблокований усюди де можливо. [PERSON] в жодному випадку не міг навіть подумати про те, щоб отримувати якісь довідки про інвалідність для Дитини, а тому ці звинувачення є необґрунтованими та надуманими. Щодо заяв і звернень [PERSON] то у Позивача не було інших можливостей бодай дізнатись про місцезнаходження та будь-якої іншої інформації щодо [PERSON] , саме це слугували підставами для звернення до правоохоронних органів України. Також, у відзиві Відповідачем зазначені звинувачення Позивача, що нібито впродовж тривалого часу не виконував взагалі свій обов`язок щодо утримання своєї дитини [PERSON] , проте, дана інформація не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] належним чином виконує і весь час виконував свої батьківські обов`язки. Як у період шлюбу, так і після розлучення [PERSON] матеріально забезпечував [PERSON] та його матір, про що свідчать численні роздруківки з особистих кабінетів інтернет-банкінгу Позивача. Крім того, до виконання виконавчий лист по справі про стягнення аліментів не пред`являвся, Позивач продовжує сплачувати аліменти в добровільному порядку, шляхом перерахування грошових коштів на кредитну картку Відповідача. Таким, чином, зазначення матері про те, що батько ухиляється від виконання свого обов`язку по утриманню дитини, не відповідають дійсності. Крім всього іншого, представником Відповідача на ст.2 Відзиву зазначено, що «… мобільний номер [NUMBER] , який зазначено стороною Позивача як засіб зв`язку з Відповідачем, на даний час є недійсним, а інший номер мобільного телефону [NUMBER] взагалі не належить Відповідачу ..» При цьому, стороною Відповідача не зазначено інших актуальних номерів мобільного телефону, так само як і не зазначена актуальна адреса фактичного проживання Відповідача (і дитини) у Канаді , в чому вбачають ігнорування приписів ст. 131 ЦПК України, відповідно до якої учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про своє місце проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У зв`язку з вищевикладеним, просять позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 07.07.2023 року заяву представника відповідача - адвоката Шевченка Д.В. про проведення судового засідання в режимі відео конференції задоволено. Ухвалою суду від 12.07.2023 року клопотання представника позивача - адвоката Даниленка П.О. про витребуванні доказів по справі задоволено, витребувано від Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації: висновок щодо участі батька - [PERSON] , [INFO] , у вихованні та спілкуванні з дитиною - сином [PERSON] , [INFO] та закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 06.09.2023 року заява представника відповідача - адвоката Шевченка Д.В. про проведення судового засідання в режимі відео конференції задоволено. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 06.09.2023 року заяву представника відповідача - адвоката Шевченка Д.В. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 26.10.2023 року заяву представника відповідача - адвоката Шевченка Д.В. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено. 07.11.2023 року на електронну адресу суду від Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов витребуваний судом висновок у якому зазначено, що [PERSON] та малолітній [PERSON] , [INFO]., не мешкає на території Солом`янського району м.Києва, провести бесіду з матір`ю та дитиною, з`ясувати думку дитини по суті спору, обстежити умови проживання малолітнього працівниками Служби не виявилося за можливе, тож таким чином Орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації не має правових підстав та можливості здійснити передбачені законодавством дії для подання до суду обґрунтованого висновку щодо розв`язання спору. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.11.2023 року заяву представника відповідача - адвоката Шевченка Д.В. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено. Ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання від 14.12.2023 року явку відповідачки у судове засідання визнано обов`язковою через засоби відеоконференцзв"язку. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 15.01.2024 року заяву представника відповідача - адвоката Шевченка Д.В. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 26.02.2024 року заяву представника позивача - адвоката Даниленка П.О. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено. Позивач у судовому засіданні просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, які викладені у позовній заяві т а просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідачка тричі не з"явилася в судові засідання, призначені судом на 18.01.2024, 29.02.2024, 05.03.2024 через засоби відеоконференцзв"язку, її представник в судовому засіданні повідомив про те, що вона не виходить з ним на зв"язок, тому причини її неявки йому невідомі. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання, не з`явився. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі представника служби. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Рішенням Деснянського районного судц м.Києва від 10.06.2021, по справі № 754/4766/21, між [PERSON] та [PERSON] - шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Згідно копії нотаріально засвідченої заяви приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коршук О.В. за реєстровим №7 від 15.02.2022 року, [PERSON] було надано згоду на перебування за кордоном його сина [PERSON] (на території Румунії, Республіка Молдова) у будь-який час, починаючи з 16.02.2022 та закінчуючи 21.03.2022 року у супроводі матері [PERSON] . Судом установлено, що 03.05.2022 року позивач звертався до Рівненського районного управління поліції ГУ НП в Рівненській області із заявою та письмовими поясненнями щодо зникнення сина [PERSON] . Також, 17.03.2023 року в інтересах інтересах Позивача його представником адвокатом Потьомкіним С.О. було направлено на адресу Рівненського РУП ГУ НП в Рівненській області адвокатський запит № 101 щодо отримання результатів розгляду вище зазначеної заяви. На початку квітня 2023 року від Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області надійшла відповідь від 24.03.2023 р. № 71Аз/200/01-2023 на адвокатський запит з додатками. Згідно з відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на адвокатський запит від 07.04.2023 року № 108 від адвоката Потьомкіна С.О. вбачається, що Відповідач та дитина за згодою батька 16.02.2022 року перетнули державний кордон України у пункті пропуску Могилів-Подільський на автомобільному транспорті (напрям - виїзд). Іншої інформації щодо перетину малолітньою дитиною [PERSON] державного кордону України у період з 01.01.2022 року по 20.03.2023 року База даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» не містить. Встановлено, що Позивач також звернутись до суду із позовною заявою до Відповідача про визнання незаконним переміщення та утримування поза межами території України малолітньої дитини і повернення дитини за її попереднім постійним місцем проживання на територію України. Наразі позов перебуває на розгляді у Деснянському районному суді м. Києва, справа № 754/3493/23. Згідно ухвали суду від 23.03.2023 року у даній справі відкрито провадження. Позивач [PERSON] психіатричних та наркологічних проблем не має, що підтверджується медичними довідками та сертифікатами. Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», [PERSON] , [INFO] , станом на 07.03.2023 року, незнятої чи непогашеної судимості немає. [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з податкової декларації про майновий стан і доходи за 2021 та 2022 роки. Судом також встановлено, що відповідачка [PERSON] разом з сином [PERSON] виїхали до держави Канада. Відповідно до частин 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства" контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Позивач, як батько малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO]., має рівні з матір`ю дитини [PERSON] права та обов`язки щодо сина незалежно від того, що [PERSON] проживає окремо від дитини. Таке рівне право на спілкування з обома батьками має і дитина. Позивач визнає свій обов`язок щодо участі у вихованні дитини та їх розвитку та має намір активно приймати участь у вихованні сина. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч.ч.1-3 ст. 157 СК України). Самостійно вирішити питання щодо участі у спілкуванні та вихованні спільних дітей сторони не можуть. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (ч.2 ст. 159 СК України). Частини 1, 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" передбачають, що дитина, яка проживає окремо від одного з батьків, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме її нормальному вихованню. Як вбачається з висновку Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації 06.11.2023 №108/211-512 питання було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації 02.11.2023 у присутності батька дитини та представника матері дитини [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що 16.02.2022 року за нотаріальною згодою [PERSON] , відповідачка у справі - [PERSON] разом із сином виїхала на відпочинок до Румунії. 24.02.2022 внаслідок вторгнення на територію України військ російської федерації розпочалась війна і матір з дитиною переїхала до Канади. Станом на сьогодні згідно пояснень в судовому засіданні [PERSON] матір дитини чинить перешкоди у спілкуванні з сином, не дозволяє спілкуватись по телефону, відмовляється надавати будь-яку інформацію про сина, неналежним чином займається його вихованням. У відзиві до суду та поясненнях представника матері дитини [PERSON] зазначено, що на сьогодні є недоцільним та передчасним вирішення питання про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, так як наразі очне спілкування батька з сином до повернення дитини до України є неможливим у зв`язку з війною на території України. Щодо характеристики позивача у справі, то [PERSON] - працевлаштований, як фізична особа-підприємець, житлом забезпечений, відповідно до медичної документації від 16.08.2023 ознак наркологічних та психічних захворювань не виявлено, сплачує кошти на утримання малолітнього сина. Відповідно до акту обстежень умов проживання від 06.10.2023 складеного працівниками служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації для дитини створені належні умови для проживання та виховання, проте дитина в квартирі не проживає. Зважаючи на те, що [PERSON] з сином знаходяться за межами України, провести бесіду з матір`ю та дитиною, з`ясувати думку дитини по суті спору, обстежити умови проживання малолітнього працівниками Служби не виявилося за можливе. Зважаючи на вищевикладене, наразі Служба у справах дітей та сім"ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, не має правових підстав та можливості здійснити передбачені законодавством дії для подання до суду обґрунтованого висновку щодо розв`язання спору. У п. 54 рішення ЕСПЛ «Хант проти України» (від 07.12.2006 року) суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.) Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18.12.2008 року, «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24.02.1995 року). Із системного аналізу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною родичів, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип прав та обов`язків інших членів сім`ї та родини на спілкування з дитиною може бути обмежений судом в інтересах дитини. У постанові від 11.12.2019 в справі № 753/15487/18 Верховний Суд зазначив, що «відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, які проживають з матір`ю, дійшов правильного висновку про доцільність спілкування батька з дітьми без присутності матері». Згідно з ч.2 ст.1 СК України метою регулювання сімейних відносин є зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до вимог ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, при цьому, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Із досліджених судом доказів можна зробити висновок про те, що дитина проживає разом із відповідачкою у державі Канада, та у позивача існують перешкоди в спілкуванні з сином, зокрема, як у вигляді неможливості систематичних побачень із ним, так і безпосереднього спілкування по телефону, через мобільні додатки, що підтверджується доказами у справі. До того ж судом беззаперечно встановлено, що між сторонами по справі склалися неприязні стосунки, відсутність компромісу щодо порядку зустрічей та вихованню дитини, які самі по собі не можуть впливати, та як наслідок, усунути позивача від спілкування з сином, оскільки особисті конфліктні відносини між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини. Батько, який проживає на даний час окремо від сина, беззаперечно має право на особисте спілкування з ним, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у його вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Втім порядок побачень батька з дитиною має бути встановлений, насамперед, з урахуванням інтересів самої дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків. Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дитини, суд враховує, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року (статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства» та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідного сина і таке спілкування не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини. Суд, також, вважає необхідним роз`яснити сторонам, що побудова сімейних відносин має здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях любові і поваги, взаємодопомоги і підтримки. Сторони не повинні поглиблювати конфліктну ситуацію, захищаючи свої власні інтереси, а намагатись проявити справжню турботу, реалізувати свої права шляхом домовленості і забезпечити належні умови для розвитку дитини. Таким чином, виходячи з найкращих міркувань при вирішенні спору щодо усунення перешкод у спілкуванні та встановлення регламенту зустрічі з сином, беручи до уваги те, що Службою у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації висновку про розв"язання спору не надано, приймаючи до уваги вік дитини, особливості його розвитку, навчання та виховання, необхідності дотримання розпорядку дня та відпочинку, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Outcome: partial