Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

25.11.2024 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 01.02.2024 року було прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з визначенням дати підготовчого засідання. Залучено до участі у справі в якості третьої особи орган опіки та піклування Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 29.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 28 квітня 2012 року зареєстрував з відповідачкою шлюб у Жупанівській сільській раді Сколівського району Львівської області. За час зареєстрованого шлюбу - [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] . З часом відносини між подружжям стали погіршуватись, почали виникати конфлікти, які призвели до розпаду сім`ї. Сім`я, на думку позивача, розпалася остаточно, кожен з подружжя має протилежні погляди на шлюб та сім`ю, шлюб існує формально, примирення між сторонами не можливе, оскільки між ними сімейні відносини не грунтуються на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги, без яких повноцінна сім`я існувати не може. Існуючий шлюб не відповідає принципам сімейних стосунків, які грунтуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Крім цього позивач зазначає, що з квітня 2023 року відповідачка за місцем їх спільного фактичного проживання в с. Верхнячка Стрийського району Львівської області не з`являється. Пояснює свою постійну відсутність зайнятістю на роботі в кафе-мотелі «Окей», що знаходиться в с. Коростів Стрийського району Львівської області, відсутністю транспорту та постійною втомою, щоб після зміни добиратися додому. На його постійні прохання залишити роботу та змінити свою поведінку реагує агресивно. Стверджу, що вона хоче реалізувати себе та вільна вибирати місце своєї роботи самостійно. Фінансово сім`ї не допомагає. Залишила дім та дитину без належного догляду та опіки, як сама пояснює, щоб влаштувати своє життя. З дочкою не спілкується, на її телефонні дзвінки не відповідає. Як результат, донька стала пригніченою, замкненою, оскільки відчуває дефіцит материнської турботи. Позивач зазначає, що донька [PERSON] проживає разом з ним, відвідує місцеву школу. Він самостійно забезпечує дитину всім необхідним, приділяє належну увагу повноцінному вихованню, харчуванню, навчанню, виконанню домашніх завдань, її розвитку. Намагається проводити з [PERSON] якнайбільше часу. Відповідачка жодним чином не піклується про дитину, не цікавиться станом її здоров`я, не проявляє заінтересованості в подальшій долі доньки, не піклується про фізичний і духовний її розвиток, не займається підготовкою до самостійного життя, не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти, відтак виникли такі умови, які шкодять інтересам дитини. Зауваження відповідачка сприймає агресивно, будь-які розмови переростають в скандали. Змінювати поведінку відповідачка не бажає. Оскільки зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, свідомого нехтування своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачки до своїх батьківських обов`язків, в зв`язку чим відповідач змушений звернутися в суд з вимогою про позбавлення відповідачку батьківських прав. В судове засідання позивач [PERSON] з`явився та надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] у судове засідання з`явилася, зазначила, що визнає позовні вимоги позивача, не бажає продовжувати сімейне життя з позивачем, підтвердила, що між ними припинились будь-які подружні відносини, спільно вони не проживають та не ведуть спільний побут. Також відповідачка зазначила, що не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Вона підтвердила, що не приймає жодної участі у вихованні доньки, має на меті влаштувати свої особисте життя, у зв`язку з чим планує виїхати закордон. Третя особа: Орган опіки та піклування Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області, будучи належним чином повідомлена про дату та час проведення підготовче засідання, явку предствника в таке не забезпечила, але попередньо від сільського голови В. Щекуна надійшла до суду заява, в якій просить розглядати справу за наявними матеріалами справи без участі представника третьої особи. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 28 квітня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Жупанівською сільською радою Сколівського району Львівської області на підставі актового запису № 1. [INFO] у сторін народилась донька - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 08 жовтня 2012 року Жупанівською сільською радою Сколівського району Львівської області. Як зазначає позивач, між ним та відповідачкою з часом почали погіршуватись відносини та почали виникати конфлікти, які призвели до розпаду сім`ї. Сім`я розпалася остаточно, кожен з подружжя має протилежні погляди на шлюб та сім`ю, шлюб між сторонами існує формально, примирення не можливе, оскільки сімейні відносини не грунтуються на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги, без яких повноцінна сім`я існувати не може. Існуючий шлюб не відповідає принципам сімейних стосунків, які грунтуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Крім цього вказує, що з квітня 2023 року відповідачка за місцем їх спільного фактичного проживання в с. Верхнячка Стрийського району Львівської області не з`являється. Пояснює свою постійну відсутність зайнятістю на роботі в кафе-мотелі «Окей», що знаходиться в с. Коростів Стрийського району Львівської області, відсутністю транспорту та постійною втомою, щоб після зміни добиратися додому. На його постійні прохання залишити роботу та змінити свою поведінку, реагує агресивно. Стверджує, що вона хоче реалізувати себе та вільна вибирати місце своєї роботи самостійно. Фінансово сім`ї не допомагає. Залишила дім та дитину без належного догляду та опіки, як сама пояснює, щоб влаштувати своє життя. З дочкою не спілкується, на її телефонні дзвінки не відповідає. Донька [PERSON] проживає разом з позивачем, відвідує місцеву школу. Він самостійно забезпечує дитину всім необхідним, приділяє належну увагу повноцінному вихованню, харчуванню, навчанню, виконанню домашніх завдань, її розвитку. Намагається проводити з [PERSON] як найбільше часу. Відповідачка жодним чином не піклується про дитину, не цікавиться станом її здоров`я, не проявляє заінтересованості в подальшій долі доньки, не піклується про фізичний і духовний її розвиток, підготовкою до самостійного життя, не надає її доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти. Відтак створилися умови, які шкодять інтересам дитини. Відповідачка в судовому засіданні підтвердила обставини, зазначені позивачем, та не заперечила щодо задоволення позовних вимог. Вона вказала, що їх спільне життя з позивачем надалі не можливе, вона не бажає продовжувати сімейні відносини, внаслідок чого понад півроку проживає окремо від чоловіка і їх спільної доньки. Зазначає, що свідомо не бере участі у вихованні доньки, оскільки має намір виїхати закордон для влаштування свого особистого життя. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно з ч. ч. 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.1 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 110 СК України визначено право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу одним із подружжя, а підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя встановлені ч. 1 ст. 112 вказаного Кодексу. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 № 11 проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що сторони мають стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу. Причиною розладу у сім`ї стали різні погляди сторін на сімейне життя, що призвело до втрати один до одного почуття любові, поваги, а шлюб існує лише формально. Сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства, а тому подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе та може порушувати їх особисті немайнові права, а шлюб носить формальний характер. Таким чином, на переконання суду, збереження їхнього шлюбу є недоцільним, буде суперечити інтересам обох сторін. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до статтей 11, 15 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України та полягають, зокрема, в наступному: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та інше. Згідно статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 року по справі №761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Як зазначено у пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України», держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою. Однак, реалізація таких обов`язків держави вимагає від Відповідача активних дій, які б свідчили про його бажання скористатись такою допомогою держави. Однак, як вже зазначалось вище, відповідач самоусунувся від виховання власних дітей, не бажає з ними спілкуватись та дбати про них. Відповідно до ч.1 ст. З Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.1 ст. 9 Конвенції, визначення компетентними органами, що розлучення дитини з батьками необхідне в якнайкращих інтересах дитини може бути необхідне у випадку, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до Положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принципово визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Частиною 6 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Ті ж самі принципи закріплені вищезазначеною Декларацією прав дитини, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідачка, маючи реальну можливість виконувати свої батьківські обов`язки відносно дитини, зокрема, цікавитися такою, її життям, потребами, матеріально допомагати, дбати про її культурний та духовний розвиток, спілкуватися з дитиною, свідомо ухиляється від виконання таких обов`язків, оскільки жодних об`єктивних перешкод для виконання нею батьківських обов`язків судом не встановлено. Відповідачка фактично самоусунулася від виховання та утримання дитини, не виявляє у відношенні до такої батьківської турботи, що вказує на нехтування нею як своїх батьківських прав так і батьківських обов`язків. Такий факт було підтверджено відповідачкою особисто в судовому засіданні. Оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Суд враховує, що відповідачка визнала позовні вимоги. Суд приймає визнання відповідачкою позовних вимог, оскільки таке не суперечить закону та не порушує права чи свободи сторін. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 206 ЦПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтовані та доведені в суді, підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved