Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

У січні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Моторного (транспортного) Страхового бюро України до [PERSON] про стягнення грошових коштів в порядку регресу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 16.01.2017 о 7:50 год. в м. Чернівці по вул. Ромашкова, 21 сталася ДТП за участю транспортного засобу марки PEUGEOT 107 з д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з ТЗ марки MERCEDES BENZ 207D з номерним знаком [NUMBER] , внаслідок чого власник останнього зазнав матеріальної шкоди, у розмірі 10388,48 грн, що визначено звітом № 39376. Позивач вказує, що ДТП сталася з вини відповідача, яка встановлена Постановою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16.02.2017 по справі № 725/510/17, згідно якої [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення за ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення. Перевірка чинності полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів винуватця за номером транспортного засобу в Централізованій базі даних МТСБУ результатів не дала, що підтвердило відсутність чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідача. Цивільно-правова відповідальність потерпілого власника транспортного засобу була застрахована в страховій компанії ЗАТ «Європейський страховий альянс», поліс АЕ № 8003466, дійсний до 01.05.2017 року. Позивач, після звернення потерпілого в ДТП водія з вимогою, здійснив постраждалому виплату коштів на відшкодування шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою. Розмір виплати (страхового відшкодування), виплаченого постраждалому склав 9866,17 грн, що відповідає визначеному розміру регламентної виплати без врахування ПДВ на запчастини. Факт відшкодування шкоди потерпілому підтверджується платіжним дорученням № 5792рв від 18 липня 2017 року. Також, позивачем оплачено послуги аварійного комісара у розмірі 620,00 грн. Моторне (транспортне) страхове бюро України направляло на адресу [PERSON] листи № 3.1-05/16557 від 14.07.2017 та № 39376/10 від 12.01.2019 про обов`язок сплатити боргу за дорожньо-транспортною пригодою (ДТП), пропонувало погасити зазначений борг частинами, однак, останній лист повернувся без отримання відповідачем. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вказаним позовом за захистом свої прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Відповідно до вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України судом направлений запит щодо відомостей про місце реєстрації відповідача. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12.02.2021 цивільну справу за зазначеним вище позовом було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Представник позивача в судовому засіданні, що призначене на 29.02.2024 просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату і час розгляду справи по суті повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, тому суд вважав за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі доказів. У постановах від 14.08.2020 від 13.01.2020 у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, вирішив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16.02.2017 по справі № 725/510/17 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, призначено адміністративне стягнення, у вигляді штрафу, у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн 00 коп. в дохід держави. Згідно вказаної постанови суду вбачається, що 16.01.2017 о 07 год. 50 хв. в м. Чернівці по вул. Ромашкова, 21, водій [PERSON] керуючи автомобілем Peugeot 107 д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Mercedes Benz 207D д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , чим порушив вимоги п. 12.1, 13.1 Правил Дорожнього руху України, тим самим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили є обов`язкова для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є преюдиціальним фактом, та не підлягає доказуванню. Крім того, обставини вказаної дорожньо-транспортної пригоди підтверджуються Довідкою управління патрульної поліції у м. Чернівці № 3017019567669050. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Mercedes Benz 207D д.н.з. [NUMBER] була застрахована в страховій компанії ЗАТ «Європейський страховий альянс», поліс АЕ № 8003466, дійсний до 01.05.2017 року. Перевірка чинності полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за номером транспортного засобу в Централізованій базі даних МТСБУ марки PEUGEOT 107 з номерним знаком [NUMBER] [PERSON] , договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності не знайдено. 03.02.2017 власник транспортного засобу Mercedes Benz 207D д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] , звернувся до МТСБУ із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та вимогою від 27.02.2017 здійснити виплату коштів на відшкодування завданої дорожньо-транспортною пригодою шкоди. Згідно звіту № 39376 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, Mercedes Benz 207D д.н.з. [NUMBER] , складеного 16.01.2017 на замовлення МТСБУ вартості матеріального збитку на дату оцінки становить 10 388,48 грн. Позивач після звернення потерпілого в ДТП водія з вимогою, здійснив постраждалому виплату коштів на відшкодування завданої дорожньо-транспортною пригодою шкоди. Розмір виплати (страхового відшкодування), виплаченого постраждалому склав 9866,17 грн, що відповідає визначеному розміру регламентної виплати без врахування ПДВ на запчастини. Факт відшкодування шкоди потерпілому підтверджується платіжним дорученням № 5792рв від 18 липня 2017 року. Також, позивачем оплачено послуги аварійного комісара у розмірі 620,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 13902рв від 19 квітня 2017 року. Моторне (транспортне) страхове бюро України направляло на адресу [PERSON] листи № 3.1-05/16557 від 14.07.2017 та № 39376/10 від 12.01.2019 про обов`язок сплатити боргу за дорожньо-транспортною пригодою (ДТП), однак, останній лист повернувся без отримання відповідачем, з відміткою - «інші причини, що не дали змоги вручити». Відповідно до п.1.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо -,транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 статті 1187 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася із настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно із ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до положень ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно із ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми визначається договором страхування або чинним законодавством під час укладання договору страхування чи зміни договору страхування. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Судом встановлено, що позивачем виплачено потерпілому 9866,17 грн - страхове відшкодування та оплачено послуги аварійного комісара у розмірі 620,00 грн. Статтею 993 ЦК України встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно п. 38.2. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Отже, судом встановлено, що відповідач, [PERSON] 16.01.2017 року о 07 год. 50 хв. в м. Чернівці по вул. Ромашкова, 21, керуючи автомобілем Peugeot 107 д.н.з. [NUMBER] , скоїв зіткнення з автомобілем Mercedes Benz 207D д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , чим порушив вимоги п. 12.1, 13.1 Правил Дорожнього руху України, при цьому не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у позивача виникло право зворотньої вимоги (регресу) до відповідача в розмірі виплаченого відшкодування - 10 486, 17 грн. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а відтак, їх задоволення. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1 статті 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 2102,00 за подання позову до суду.

Outcome: approved