Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 28.02.2017 року по 24.11.2022 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] , який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24.11.2022 року у справі №753/4852/22. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] [INFO] . Позивач з народження забезпечував доньку житлом, відповідними продуктами харчування, одягом, предметами санітарії та гігієни, ліками та всім необхідним, ставився з турботою до відповідача та новонародженої доньки. Позивач завжди виконував свої обов`язки, повністю забезпечував родину матеріально, сплачував витрати, пов`язанні із відпочинком, подорожами за кордон і по Україні, відвідування дитячого садка та навчання в дошкільному закладі, уроки вдома з вчителем гри на піаніно, відвідування гуртків танців, малювання. У зв`язку із збройною агресією російської федерації, позивач на власному автомобілі 28.02.2022 року відвіз відповідачку та доньку до державного кордону України із Польщею для виїзду як біженців від війни, а сам повернувся в місто Київ. На протязі 2022 року добровільно перераховував на банківську карту відповідачки кошти на її утримання та на утримання доньки. Наразі дочка проживає з відповідачкою у місті Варшава, Республіка Польща. Однак позивач вважає, що проживання дитини з ним буде більше відповідати інтересам дитини, адже він має у власності квартиру у якій забезпечив належні умови для проживання дитини. Також позивач стверджує, що може створити більше умов для розвитку доньки, матеріально забезпечений, відповідачка не має фінансових можливостей утримувати доньку, не працевлаштована, проживає із співмешканцем в його квартирі у Республіці Польща. У квітні 2022 року позивач поїхав до Республіки Польщі у Варшаву, забрав доньку та повернувся в Україну, в Київ, 10.04.2022 року. 14.04.2022 року привіз доньку до батьків відповідача, а вже 15.04.2022 року, коли повернувся за донькою, батьки відповідачки повідомили, що вона забрала дитину та поїхала невідомо куди. Наразі відповідачка доньку до України не повертає, в наслідок чого позивач змушений був звертатися до поліції та Міністерства юстиції України для встановлення заборони виїзду доньки, просить суд визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] разом з ним. 17.05.2023 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі, розпочато підгтовче судове засідання. Від відповідачки до суду надійшов відзив, в якому [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог та зазначила, що позивач 28.02.2022 вивіз її з донькою до Львова для подальшого виїзду до Республіки Польща. За кордоном відповідачка отримує заробітну плату з неофіційного місця роботи, а також отримує фінансову допомогу від уряду, за власні кошти орендує житло. Позивач не приймав належної участі у вихованні доньки, лікування та прогулянки проходили без його участі, дитина була обділена турботою батька. Вказує, що при спілкуванні з дитиною позивач дозволяє ображати відповідачку, що негативно впливає на їх спільну доньку. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Ще раз наголосив на тому, що вважає, що необхідно щоб дитина проживала з ним у м. Києві, оскільки вдома дочці буде краще ніж за кордоном, кошти на утримання дитини у нього є, школа безкоштовна, аліменти визначені у розмірі 10000,00 грн. не оплачує, оскільки в зазначеному судом розмірі не має змоги. Також не має можливості часто їздити у Республіку Польщу у місто Варшаву, оскільки це займає багато часу та бракує коштів. Крім того зазначив, що відповідачка проживає із співмешканцем у Республіці Польща, у його квартирі, що на його думку негативно впливає на дитину, на виховання у ній сімейних цінностей. У судовому засіданні відповідачка позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Пояснила суду, що проживає з дитиною у Республіці Польща у місті Варшава, за свої особисті кошти винаймає квартиру, дитина проживає в добрих умовах, має друзів. У дитини є велосипед, ролики, займається акробатикою, у неї відсутні будь-які психологічні проблеми. Також зазначила, що не забороняє позивачу приїзджати до Республіки Польща, у місто Варшаву, навпаки хоче щоб позивач спілкувався з їх дитиною. Крім того вказала, що незважаючи на те, що працює неофіційно, має стабільний заробіток на рівні 45000-85000 грн., а дитину вивезла з України в зв`язку із військовими діями, які відбулись на території України, для її ж безпеки. Представники третьої особи органу опіки та піклування у вирішенні спору поклались на розсуд суду, просили суд винести рішення відповідно до діючого законодавства з максимальним врахуванням інтересів дитини, розгляд справи проводити без участі їх представника. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов настпуного висновку. Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають дитину: малолітню дочку [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 25.07.2017 року. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24.11.2022 року у справі №753/4852/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13.03.2023 року у справі №753/161/23 стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої доньки [PERSON] [INFO] у розмірі 10000,00 грн. щомісячно, починаючи з 14.02.2022 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 29-31). Постановою Київського апеляційного суду від 11.09.2023 року апеляційну скаргу [PERSON] рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13.03.2023 року у справі №753/161/23 про стягнення аліментів було змінено в частині дати, за якої підялгають стягненню аліменти щомісячно, починаючи з 27.12.2022 року (а.с. 32-35). Позивачем у судовому засіданні не заперечувалось, що аліменти на утримання малолітньої [PERSON] [INFO] на виконання рішення суду сплачує частково (а.с. 36, 45-53 том 2). Крім того, між сторонами існує спір щодо повернення дитини, що підтверджується відповідними зверненнями позивача до Міністерства юстиції України (а.с. 18-20 том 1). Відповідачка та малолітня [PERSON] [INFO] з кінця лютого 2022 року проживають за кордоном, у Республіці Польща, відповідачка орендує житло, де створені всі умови для проживання дитини, при цьому позивач надав згоду відповідачці на виїзд за кордон його малолітньої доньки [PERSON] [INFO] (а.с. 68 том 1 та а.с. 37-42, том 2). Відповідно до довідки від 22.12.2023 року [PERSON] [INFO] проживає по [ADDRESS] , у навчальному році 2023-2024 проходить однорічну передшкільну підготовку у початковій школі №139 у Республіці Польща місті Варшава (а.с. 44 том 2). Згідно висновку про призначення місця проживання дитини [PERSON] [INFO] за №101-7469/02 від 01.09.2023 року наданий Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією, з метою забезпечення прав та інтересів дитини орган опіки та піклування вважає за недоцільне визначити місце проживання [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON] (а.с. 130-132 том 1). Критеріями за яких орган опіки і піклування дійшов подібного висновку, послугувало те, що під час спільного проживання позивач наголошував, що самостійно піклуватися про доньку не може, до відповідачки неодноразово застосовував ненормативну лексику в присутності дитини, фінансово дитину підтримувати відмовляється, у зв`язку з чим подав апеляційну скаргу на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13.03.2023 року у справі №753/161/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. У відповідності до акту обстеження умов проживання від 20.07.2023 року, що складений начальником відділу з питань вирішення сімейних спорів щодо дітей Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації Синевською Н.Ю., з 28.02.2022 року дитина перебуває разом з матір`ю у Республіці Польща, до їх від`їзду дитина проживала у повній сім`ї (а.с. 133 том 1). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. За положеннями ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже як встановлено судом, відповідачка жодних перешкод у спілкуванні дитини з батьком не чинить, після виїзду за кордон, приїзджала в Україну в Закарпаття, що не спростовується сторонами. Самі по собі посилання позивача на те, що відповідачка разом з донькою проживає із співмешканцем в його квартирі у Республіці Польща у місті Варшава, який є чужою людиною негативно впливає на дитину та виховання у ній сімейних цінностей, суд оцінює критично, оскільки вони не підтвердженні належними, допустимими та достатніми доказами, грунтуються виключно на домислах позивача, в той час як в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Отже, при розгляді даної справи суд надає першочергове значення найкращим інтересам дитини. За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Поданий органом опіки та піклування висновок відповідає інтересам дитини. Обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком буде більш сприятливим для дитини, ніж визначення місця проживання дитини з матір`ю не встановлено. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Станом на сьогодні в Україні введено воєнний стан. Держава зазнає військової агресії з боку російської федерації, а тому батьки мають забезпечувати безпеку своїх дітей. З огляду на зазначене вбачається, що дії позивача та відповідача на початку 2022 року, спрямовані на вивіз дитини за кордон, були покликані на захист інтересів дитини, на її безпеку та належний розвиток. Суд враховує, що в умовах воєнного стану, який діє на території України з 24.02.2022 по даний час, слід враховувати пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дитини, невід`ємність і пріоритет права дитини на перебування її в безпечному середовищі. З огляду на те, що останні два роки малолітня [PERSON] [INFO] проживає з матір`ю, навчається та проживає у орендованому житлі у місті Варшава у Республіці Польща, забезпечена матеріально, враховуючи військовий стан в Україні, висновок органу опіки та піклування, а також інші обставини справи, суд не вбачає за необхідне розлучати матір з дитиною. На думку суду, таке рішення найкраще відповідає інтересам дитини, яка залишається проживати у звичному для неї соціально-підтримуючому середовищі в умовах стабільності, безпеки, впевненості у сьогоденні та більш віддаленій часовій перспективі, та буде позбавлена негативних психоемоційних переживань, пов`язаних зі зміною місця проживання, відірваності від звичного оточення. За таких обставин, ураховуючи інтереси малолітньої дитини, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між його інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, відсутність виняткових обставин, які б вказували на неможливість проживання дитини разом матір`ю, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Батько дитини, який має однакові права з матір`ю дитини відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. З урахуванням викладеного, беручи до уваги фактичні обставини справи, ставлення обох батьків до дитини, необхідність забезпечення розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, що буде відповідати принципу «найкращих інтересів дитини». Разом з тим, суд зазначає, що проживання дитини з одним із батьків, ніяким чином не перешкоджає іншому з них брати участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, спілкуванню з нею, що передбачено чинним законодавством, а в разі зміни обставин, які впливають на вирішення спору про місце проживання дитини, другий з батьків не обмежений повторно ставити таке питання. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, підстав для стягнення з відповідачки судового збору та інших судових витрат на користь позивача суд не вбачає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed