Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

У лютому 2023 року представник позивача - адвокат Федорець Є.Є. звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Шлюб між сторонами не укладався. 21.12.2020 року відповідач за власним бажанням передала малолітнього сина до КЗ соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Обійми» ДМР. Актом від 02.02.2021 року КЗ соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Обійми» ДМР малолітню дитину було передано біологічному батьку [PERSON] . Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.12.2021 року місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , було визначено разом з батьком. Відповідач протягом останніх трьох років взагалі не спілкується з дитиною, не займається її вихованням, не проявляє турботи, не виконує обов`язків по вихованню та утриманню дитини, долею дитини не цікавиться, тим самим ухиляючись від виконання своїх батьківських обов`язків. На теперішній час місце перебування відповідача не відоме. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить позбавити відповідача батьківських прав у відношенні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 06.02.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.02.2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 25.10.2023 року судом було витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону громадянкою України [PERSON] . 22.11.2023 року до суду надійшла відповідь Державної прикордонної служби України. Ухвалою від 18.12.2023 року клопотання представника позивача - адвоката Федорець Є.Є. про витребування доказів було задоволено, витребувано у Органу опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району ДМР висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] 24.01.2024 року до суду надійшов висновок Органу опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району ДМР. Позивач у судове засідання не з`явився, натомість його представник - адвокат Федорець Є.Є. письмово просив розглядати справу за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, однак конверти повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою», крім того, виклик до суду відповідача було здійснено шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, тому з 19.02.2024 року вона вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суду не повідомила, відзив не подала, будь-яких заяв від неї не надходило. Представник третьої особи Лійбук Л.М. письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила винести рішення в інтересах дитини. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення по справі. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що батьками малолітнього батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.12.2021 року місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , було визначено разом з батьком [PERSON] (а.с. 15-18). Актом про вибуття дитини у сім`ю від 02.02.2021 року КЗ соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Обійми» ДМР малолітню дитину було передано біологічному батьку [PERSON] . Позивач [PERSON] станом на 18.01.2023 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має, у розшуку не перебуває (а.с. 31). Окрім того, відповідно до психологічного висновку спеціаліста [PERSON] від 26.01.2021 року, позивач по справі [PERSON] має стабільний психоемоційний стан, урівноважений, стриманий, відкритий до спілкування з сином та дуже його любить, не вживає алкоголь та наркотичні речовини (а.с. 19-26) Своїм висновком № 3/9-18 від 24.01.2024 року Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району ДМР вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні до її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 112-113). Положеннями ч. 2 ст. 150 СК України передбачено, батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина. Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2). ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3). жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5). вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6). засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» передбачено, зокрема, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Судом під час розгляду справи у суді не встановлено, що відповідачу чинилися перешкоди належним чином виконувати свої батьківські обов`язки щодо її малолітньої дитини, або що відповідач не виконує батьківські обов`язки з поважних причин. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням зазначених обставин, суд вважає можливим позбавити відповідача батьківських прав щодо її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, суд при поновленні батьківських прав перевіряє наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Положеннями ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З огляду на викладене, беручи до уваги те, що відповідач по справі є працездатною особою, інших осіб на утриманні не має, а також те, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, а малолітній [PERSON] , [INFO] , потребує матеріальної допомоги, суд доходить висновку про достатність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 06.02.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів за один місяць. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Таким чином, суд доходить висновку про достатність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. За змістом ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позов було задоволено, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 073,60 грн., за вимогу про позбавлення батьківських прав. Окрім того, оскільки позивач, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, то судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. слід стягнути із відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved