Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів. До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 02 серпня 2017 року звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні права користування квартирою, що належить на праві власності, зобов`язання відновити порушені права, відшкодування моральної та матеріальної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що у 1990 році вона та Її сім`я в`їхали до нової квартири [ADDRESS] . Проживали у квартирі позивачка, її мати [PERSON] та батько [PERSON] , який помер [INFO] . Позивачка зазначає, що вона, як і її сім`я, завжди хотіли жити у тиші та спокої, як було з самого початку до шкоди сусідів відповідачів. На відміну від позивачки, група її сусідів 27 років умисно не дає їм жити законно, позбавляють їх права користування їх квартирою: незаконно всюди палять та розпивають алкогольні напої, ночами влаштовують гучні вечірки, цілодобовим шумом перешкоджають сну, відпочинку, інтелектуальній діяльності, тощо. Враховуючи наведене, позивачка просила суд: зобов`язати всіх відповідачів припинити всі перешкоди у користуванні квартирою, шляхом повної звукоізоляції між всіма квартирами за рахунок відповідачів; зобов`язати поновити порушені перешкодами в користуванні квартирою права; відшкодувати моральну та матеріальну шкоду (том 1, а.с. 2). \~ \~ \~ \~Від відповідача [PERSON] 27 лютого 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та зазначив, що всі претензій зі сторони позивача є необґрунтованими та повністю надуманими (том 1, а.с. 118). \~ \~ \~ \~Від відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до суду 29 березня 2018 року також надійшов відзив на позовну заяву, в якому останні просили суду відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та зазначили, що всі претензій зі сторони позивача є необґрунтованими та повністю надуманими (том 1, а.с. 133-134). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 02 серпня 2017 року указана позовна заява передана для розгляду судді Ткаченко Н.В. (том 1, а.с. 1). Ухвалою від 08 серпня 2017 року у даній справі суддею Ткаченко Н.В. було заявлено самовідвід (том 1, а.с. 15). Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 09 серпня 2017 року указана позовна заява передана для розгляду судді Ходаківському М.П. (том 1, а.с. 16). Ухвалою судді від 14 серпня 2017 року було відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про звільнення від сплати судового збору та позовну заяву [PERSON] було залишено без руху (том 1, а.с. 17-19). Ухвалою судді від 11 вересня 2017 року позовну заяву [PERSON] було повернуто позивачу (том 1, а.с. 22-23). Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2017 року було скасовано і направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду питання про відкриття провадження (том 1, а.с. 66-67). Ухвалою від 10 січня 2018 року у даній справі суддею Ходаківським М.П. було заявлено самовідвід (том 1, а.с. 71-72). Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 10 січня 2018 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (том 1, а.с. 73). Ухвалою судді від 11 січня 2018 року було відстрочено [PERSON] сплату судового збору за подання зазначеної позовної заяви до ухвалення судового рішення по справі та відкрито провадження по даній цивільній справі (том 1, а.с. 74-76). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідачів (том 1, а.с. 79-89). До суду 26 січня 2018 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідачів (том 1, а.с. 91-101). Ухвалою судді від 30 березня 2018 року було витребувано з ПАТ «Укрпошта» (пр.Д. Яворницького, 62, м. Дніпро, 49000) відомості про розмір упущеної заробітної плати з 2011 2018 рр [PERSON] ; з корпорації «ГУАРД» (вул. Березинська, 38, 4 поверх, м. Дніпро, 49125) вартість охорони [PERSON] з 2006 року (том 1, а.с. 136). Ухвалою судді від 06 листопада 2018 року було витребувано з Дніпропетровської дирекції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» (пр. Дмитра Яворницького, 62, м. Дніпро) відомості про розмір упущеної заробітної плати за період з 2011 року по 2018 рік [PERSON] , яка була прийнята на посаду листоноші в ДДУДППЗ «Укрпошта» Поштамт-ЦПЗ № 1 у відділі 5 ГОС з 25 листопада 2010 року згідно із наказом № 2816/вк від 24 листопада 2010 року та була звільнена 24 січня 2011 року згідно із наказом № 118/вк про припинення трудового договору від 24 січня 2011 року (том 1, а.с. 200-201). Ухвалою судді від 12 березня 2019 року було витребувано з Соборного районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області завірену належним чином копію актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] (том 1, а.с. 229-230). Ухвалою судді від 12 березня 2019 року у задоволенні клопотання [PERSON] про постановлення окремої ухвали у даній цивільній справі було відмовлено. Направлено вдруге на адресу Дніпропетровської дирекції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» (пр. Дмитра Яворницького, 62, м. Дніпро) копію ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року для виконання. (том 1, а.с. 231-233). Ухвалою судді від 26 вересня 2022 року позовну заяву [PERSON] було залишено без розгляду (том 2, а.с. 135-137). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 січня 2023 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року було скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (том 2, а.с. 176-178). Ухвалою судді від 28 вересня 2023 року було витребувано у Відділення поліції № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області довідку про усі правопорушення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , будь-коли зафіксованих Соборним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області та його правонаступником Відділенням поліції № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області (том 2, а.с. 211-212). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Фактичні обставини, встановлені судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає [PERSON] у своїй позовній заяві, на її думку, група її сусідів 27 років умисно не дає їм жити законно, позбавляють їх права користування їх квартирою: незаконно всюди палять та розпивають алкогольні напої, ночами влаштовують гучні вечірки, цілодобовим шумом перешкоджають сну, відпочинку, інтелектуальній діяльності, тощо. З приводу вказаних фактів [PERSON] неодноразово, на протязі багатьох років зверталась до правоохоронних органів із відповідними заяви (том 2, а.с.219-223). Водночас, жодної інформації стосовно притягнення до будь-яких видів відповідальності відповідачів, з підстав, зазначених у позовні заяві, суду надано не було. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія; частка співвласника частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Статтею 1192 ЦК України визначено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, відповідно до яких: якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Крім цього, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вина заподіювача шкоди. Зважаючи на наведене, при вирішенні спору про стягнення шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу (позивачам) шкоди; протиправність діяння відповідача (відповідачів); наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача (відповідачів); а також вину заподіювача (заподіювачів) шкоди. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України. Водночас право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, установлених законом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене в статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02). Отже, з метою належного звернення за судовим захистом особа на момент звернення до суду повинна обґрунтувати існування його порушеного права або законного інтересу. Суд також враховує, що принцип змагальності згідно ст. 12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Проте, в даному випадку, наведені позивачем в позовній заяві обставини наданими позивачкою доказами, та доказами, які витребовувались судом за її ініціативою, не підтверджуються. Суд не може взяти до уваги багаточисленні довідки (виписки) з історій хвороб позивачки, у тому числі щодо її психічного стану, оскільки жодна з них не містить відомостей про взаємозв`язок її захворювань із діями відповідачів. Крім того, слід зазначити, що згідно відомостей наданими на запит суду відділом адресно-довідкової роботи, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] взагалі не значаться зареєстрованими у будинку [ADDRESS] , а інших доказів проживання останніх у даному будинку в розпорядження суду надано не було. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до вимог ч.3 ст.12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про можливість відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі у зв`язку із їх необґрунтованістю та недоведеністю. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а саме у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed