Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила: визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. та договір купівлі-продажу житлового будинку від 12 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. недійсними; скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. та договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до змісту договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 жовтня 2016 року вона продала належну їй земельну ділянку [PERSON] . Проте, в жовні 2016 року у неї було загострення психічної хвороби, що підтверджується довідкою ТМО «Психіатрія» у м. Києві за результатами консультативного огляду № 0000917, в період якого її було підмовлено та доставлено до нотаріуса, де було укладено вищевказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки, а також договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований на відчужуваній земельній ділянці. Таким чином, станом на 12 жовтня 2016 року позивач не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а саме, не була спроможна керувати своїми юридично значимими діями: відмовитись від підписання договору, наполягати на зміні його змісту щодо умов передачі коштів, щодо вартості тощо. Крім того, по відношенню до неї вчинявся тиск. Так, 27 липня 2019 року група осіб, серед яких був [PERSON] , примусово витягли її разом з особистими речами з будинку, після чого, вона дізналась, що житло вже їй не належить. Враховуючи вищевикладене, позивач звернулася до суду з цим позовом з метою захисту своїх порушених прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 квітня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2021 року вказану у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 20 травня 2021 року до суду надійшло клопотання представника позивача про залучення до участі в справі в якості третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 30 вересня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача про залучення третіх осіб та залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Заяву третьої особи - [PERSON] про залучення третьої особи від 24 листопада 2021 року залишено без задоволення. 06 жовтня 2022 року ухвалою суду задоволено клопотання третьої особи [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою суду від 03 липня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, а також у судовому засіданні було залишено без розгляду відзив, поданий третьою особою [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак матеріали справи містять його заяву про розгляд справи у його відсутність. Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С. В., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін по справі. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд установив, що 12 жовтня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. та зареєстрований в реєстрі за № 4330, відповідно до якого продавець передає у власність покупця земельну ділянку розміром 0,0744 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а покупець приймає її та сплачує за неї обумовлену грошову суму (пункт 1 договору). Згідно з пунктом 3 договору вищевказана земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 8000000000:69:216:0038. Крім того, 12 жовтня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. та зареєстрований в реєстрі за № 4327, відповідно до якого продавець передає у власність покупця, житловий будинок [ADDRESS] , покупець приймає його, та сплачує за нього обумовлену грошову суму (пункт 1 договору). У вказаних договорах зазначено, що сторони їх уклали діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, без будь-якого до того примушення, як фізичного так і морального. Приватним нотаріусом Морозовою С. В. зазначено, що особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. Однак позивач звертаючись до суду зазначила, що зазначені вище договори купівлі-продажу були укладені в період загострення у неї психічної хвороби, тому в момент їх укладення вона не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності та не могла керувати своїми юридично значимими діями, у зв`язку з чим, вони підлягають визнанню недійсними. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною першою статті 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Зі змісту наведеної норми вбачається, що правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19)вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними». Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач на підтвердження того, що на момент укладення спірних договорів не могла керувати своїми юридично значимими дія через загострення психічного захворювання, надала суду довідку ТМО «Психіатрія» у м. Києві за результатами консультативного огляду № 0000917. Разом з тим, судом критично оцінюється надана довідка, оскільки листом КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія», яке є правонаступником ТМО «Психіатрія» від 03 лютого 2023 року за № 061/203/1-01/797 на запит суду було повідомлено, що позивач стаціонарну медичну допомогу в закладі не отримувала. Інформація про видачу довідки про консультативний огляд № 0000917 на ім`я [PERSON] відсутня. Будь-яких інших доказів, що підтверджували б психічний стан позивача в момент укладення оспорюваних договорів матеріали справи не містять. Посилання позивача на те, що на неї був вчинений тиск, зокрема 27 липня 2019 року група осіб змусила її покинути будинок є безпідставними, оскільки стосуються періоду після укладення оспорюваних договорів (через три роки) та жодним чином не свідчать про вплив на [PERSON] під час їхнього укладення. Крім того, відповідно до сформованої сталої судової практики для визначення наявності стану, коли особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, суд призначає судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Позивачем у позовній заяві також було здійснено посилання на судову практику щодо необхідності висновку експертизи при вирішенні подібних спорів. Проте, з клопотанням про призначення такої експертизи ні позивач, ні її представник до суду не зверталися. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що оспорювані договори купівлі-продажу були укладені в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, що свідчить про необґрунтованість вимог позивача та не доведеність ним обставин, викладених у позові. Крім того, судом установлено, що спірні земельні ділянка та житловий будинок, на момент звернення до суду з цим позовом і дотепер, належать на праві спльної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/3 частині кожному, що підтверджується Інформацією з державного реєтру речових прав на реухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 12 червня 2021 року № 261268524. Частиною першою статті 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Водночас, особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (правовий висновок Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 759/14874/15-ц). З аналізу змісту статті 5 ЦПК України вбачається, що застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів правомочної особи. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18)). Так, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Аналогічні висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20, пункт 64). Враховуючи викладене, визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі- продажу нерухомого майна у судовому порядку не матиме наслідком повернення його у володіння власника, а отже, належним способом захисту є звернення до суду з віндикаційним позовом. Саме такий спосіб захисту відповідатиме правовій природі тих відносин, що виникли між учасниками цього спору. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити ще й з тих підстав, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту і такий спосіб захисту не матиме наслідком відновлення порушених прав позивача, як власника спірного майна. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Ураховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed