Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

28.09.2023 року представник позивача [PERSON] , яка здійснює свої повноваження на підставі електронного ордеру серії ВН № 1286285 від 23.09.2023 року (а.с.22), звернулася до суду з позовом та просить постановити судове рішення, яким стягнути солідарно з ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 7 059,23 доларів США, що складається з грошових коштів, переданих в якості завдатку за Договором від 12.02.2022 року в розмірі 2600,00 доларів США, та додатково суми у розмірі завдатку, а саме 2 600,00 доларів США, неустойки в розмірі 112,86 доларів США, 3% річних в розмірі 116,25 доларів США, збитків у розмірі 1630,12 доларів США, а також моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн. Вимоги представник обґрунтовує тим, що позивач мав намір придбати та встановити поряд із житловим будинком по [ADDRESS] , в якому проживає, пергольну систему (перголу), що представляє собою моторизовану модульну конструкцію для затінення та розширення простору, для чого знайшов продавця відповідних пергольних систем на сайті «Маркизы України». 30.05.2021 року позивач вперше зв`язався із [PERSON] з приводу майбутнього замовлення спочатку в телефонному режимі за номером телефону [NUMBER] , що було продовжено в додатку Viber, йому були запропоновані можливі варіанти, що зафіксовано у переписці. В подальшому, 12.02.2022 року [PERSON] виїхав зі своїми спеціалістами за місцем проживання позивача, зробив заміри, за результатами яких було визначено остаточну вартість замовлення позивача, оформлено бланк замовлення та надано позивачу договір. Відповідно до Договору від 12.02.2022 року, укладеним між ФОП [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, та [PERSON] , був укладений договір, відповідно до п. 1.1. якого [PERSON] продає продукцію - Перголи ПВХ на умовах бланка замовлення № 08/12 від 12.02.2022 року в строки, визначені даним договором. За п. 2.1. Договору, загальна сума виробу та послуг становить 3 762,00 доларів США, що збігається із вартістю, зазначеною у бланку-замовлення № 08/12 від 12.02.2022 року. За п. 3.1. Договору, оплата за договором проводиться в національній валюті України, згідно бланку замовлення у вигляді: передоплата 70% від загальної суми, що становить 2600,00 доларів США, інші 30% 1162,00 доларів США, повинні бути передані Замовником після закінчення робіт по встановленню маркізи. Згідно з бланком замовлення №08/12 від 12.02.2022 року, позивачем замовлено Перголи ПВХ Sattler кольору RAL8017 беж., шириною 4500 см х 3750 см в кількості 1 шт. з автоматичним пультом, вартістю 3300,00 Євро, що еквівалентно 3762,00 доларам США та здійснено передоплату в розмірі 2 600,00 доларів США. Передоплата була здійснена в готівковій формі, грошові кошти були передані особисто [PERSON] , що діяв на підставі довіреності від ФОП [PERSON] , яку позивачу продемонстрував, проте копії не надав. Договір від 12.02.2022 року, бланк замовлення № 08/12 від 12.02.2022 року підписані [PERSON] , як представником ФОП [PERSON] , печатка якої також міститься на договорі. Факт передачі грошових коштів в якості передоплати в розмірі 2600,00 доларів США зафіксований у бланку замовлення, що підтверджується особистим підписом [PERSON] та печаткою ФОП [PERSON] . Відповідно до п. 2.2. Договору, строк поставки продукції 25-30 робочих днів, з моменту отримання попередньої оплати. Отже, з 12.02.2022 року, коли відповідачами було отримано передоплату (завдаток) в розмірі 2600,00 доларів США, строк поставки продукції закінчився 25 березня 2023 року, якщо рахувати робочими днями виключно будні дні. Обов`язки, передбачені Договором не виконані, чим грубо порушено права позивача як споживача продукції, що стало приводом для звернення до суду з цією позовною заявою. Ухвалою судді від 03.10.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання, про що повідомлено сторони. В подальшому ухвалою суду від 24.01.2024 року було закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представник позивача - Македонська І.О. надала в судове засідання клопотання, в якому просить провести судовий розгляд за відсутності сторони позивача, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі ФОП [PERSON] та [PERSON] про час, дату та місце судового засідання повідомлялися належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України за веб-адресою: http://bg.od.court.gov.ua/sud1507/, та надіслання судової повістки за місцем реєстрації, причину неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву до суду не подала, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; Відповідно до п. 3, 6, 7, 9, 14, 18, 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; офісне приміщення - будь-яке приміщення (будівля тощо), в якому знаходиться суб`єкт господарювання або його філія, або його структурний підрозділ, або представництво; договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або іншими документами (далі - розрахунковий документ); договір, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями, - договір, укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця; нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції; продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. За ч. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», він регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Згідно з ч.1 ст. 2 цього ж Закону, законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Відповідно до п. 1, 6 ч. 1, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Згідно з ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) зобов`язаний надати споживачеві документ, який засвідчує факт укладення договору і є підставою для виникнення взаємних прав та обов`язків. Такий документ повинен містити інформацію про:1) дату укладення договору; 2) найменування та місцезнаходження продавця (виконавця); 3) найменування продукції; 4) ціну; 5) строк виконання робіт (надання послуг); 6) інші істотні умови договору; 7) права та обов`язки сторін договору. Тобто правовідносини, що виникли між сторонами регулюються в тому числі ЗУ «Про захист прав споживачів», що надає позивачу, як споживачу певні переваги. Судом встановлено, що 12.02.2022 року між ФОП [PERSON] , в особі [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поза торговельними або офісними приміщеннями у м.Болград за місцем проживання позивача одразу після надання можливості спеціалістам ФОП [PERSON] провести заміри об`єкту, що зафіксовано в п. 5.1. Договору. За умовами цього договору продавцем (виконавцем) визначено ФОП [PERSON] , в особі [PERSON] , який діяв на підставі свідоцтва про реєстрацію № [NUMBER] . Предметом договору є монтаж та придбання пергольної системи (перголи), що представляє собою моторизовану модульну конструкцію для затінення та розширення простору, на умовах бланку замовлення № 08/12 від 12.02.2022 року. Відповідно до п.п.2.2 Договору строк поставки продукції 25-30 робочих днів, з моменту отримання попередньої оплати. Пунктом 3.1. також передбачено, що оплата за договором проводиться в національній валюті України у вигляді: передплати 70% від загальної суми, що становить 2 600 доларів США, інші 30% - 1 162 доларів США повинні бути передані Замовником після закінчення робіт по встановленню «маркизи» (а.с.26,27). Також п.3.2 Договору передбачено, що замовник має право припинити виконання умов договору та повернути свої грошові кошти, тільки при подачі письмової заяви виконавцю, з обґрунтованим розторгненням договору, в строк не пізніше дня запуску замовлення у виробництво. Повернення грошових коштів замовнику виконується в строк, не пізніше 7 календарних днів з дня реєстрації виконавцем письмової заяви. Відповідно до тверджень позивача він в той самий день передав [PERSON] завдаток в сумі 2 600 доларів США та на підтвердження отримання цієї суми він надав йому бланк заказу № 08/12, відповідачами не надано відповідних доказів та заперечень на оспорювання цього факту, тому суд вважає, що виконавцем була отримана сума предоплати, тем більш що цей факт підтверджується електронними доказами - перепискою в соціальних мережах. 21 вересня 2023 року позивач [PERSON] надіслав відповідачам повідомлення про відмову від договору та вимогу про повернення грошових коштів в розмірі 2 600,00 доларів США, але ця вимога була залишена відповідачами поза увагою (а.с.155). Згідно з ч.2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За своєю природою Договір від 12.02.2022 року, є змішаним, оскільки містить в собі положення, притаманні договору купівлі-продажу в частині придбання продукції (товару) - «перголи ПВХ на умовах бланка замовлення № 08/22 від 12.02.2022 року», та договору про виконання робіт (підряду) в частині монтажу продукції. Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Відповідно до ч. 1 ст. 698 ЦК України, за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Частиною 1 ст. 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. За ч. 1 ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар. За ч.1 ст. 704 ЦК України, якщо договір роздрібної купівлі-продажу укладено з умовою про доставку товару покупцеві, продавець зобов`язаний у встановлений договором строк доставити товар за місцем, указаним покупцем, а якщо місце передання товару покупцем не вказане, - за місцем проживання фізичної особи-покупця або місцезнаходженням юридичної особи-покупця. Таким чином, з огляду на умови договору, ФОП [PERSON] в інтересах якої діяв [PERSON] , була зобов`язана у строк до 25 березня 2022 року передати позивачу перголу ПВЗ Sattler кольору RAL8017 беж., шириною 4500 см х 3750 см в кількості 1 шт. з автоматичним пультом та виконати роботи з монтажу. Згідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За ч. 3 ст. 510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Позивач свій обов`язок з внесення передоплати у вигляді 70% від загальної суми, що становить 2 600,00 доларів США виконав (а.с.27), вчинив усі можливі дії, з врахуванням ситуації, що склалась на території України, для отримання замовлення, з розумінням поставився до неспроможності відповідачів виконати обов`язки у строки, визначені в Договорі, проте, будь-які розумні строки пройшли, Позивач продукцію не отримав, що, відповідно, унеможливлювало і виконання робіт. Натомість Відповідачі не виконали обов`язків за Договором, не передали Позивачу продукцію та не виконали роботи не тільки у строк, встановлений Договором, а і в розумний строк. Визначаючи коло учасників справи, а саме відповідачів суд керується наступним. Відповідно до договору від 12.02.2022 року, копія якого додається, виконавцем визначено ФОП [PERSON] , в особі [PERSON] . На договорі міститься печатка ФОП [PERSON] , реєстраційний номер [NUMBER]. Договір від імені ФОП [PERSON] підписано [PERSON] . Аналогічна ситуація із бланком замовлення № 08/12 від 12.02.2022 року. Грошові кошти були передані Позивачем безпосередньо [PERSON] , який зазначив, що він є представником [PERSON] за довіреністю, яку продемонстрував Позивачу, проте копії якої Позивачу не залишив на спростування цього твердження позивача, відповідачі на надали жодних заперечень та доказів. Все спілкування щодо виконання договору відбувалось між Позивачем та [PERSON] , якому передавались грошові кошти в якості передоплати, в той час як в Договорі виконавцем визначено ФОП [PERSON] , а тому суд вважає, що обидва відповідача є належними відповідачами по справі. Так, згідно зі статтею 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. За ч. 1 ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до ч.1, абз. 2 ч.2 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Окрім цього підтвердилося твердження представника позивача, про знаходження сторін у шлюбі з 27 травня 2011 року на підставі актового запису про шлюб №283 складеного Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), що підтверджується відповіддю на запит суду №879/24.8.-27, складеною 28.12.2023 року начальником Болградського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). З 31 березня 2022 року почалось спілкування Позивача з [PERSON] щодо подальшого виконання умов Договору у додатку Viber, копія якої у вигляді скріншотів текстових повідомлень, а також аудіо- та відеоповідомлень на флешнакопичувачі, а також стенограмою додається (а.с.92-149). Із посиланням на військову агресію Російської Федерації [PERSON] повідомляв Позивачу про наявні проблеми із виконанням Договору, зумовлені різними обставинами, зокрема, логістичними, особливостями його господарської діяльності та домовленостей із постачальниками тощо. Неодноразово переносились строки завозу конструкції Продукції хоча б на територію України, регулярно поставало питання щодо повернення Позивачу грошових коштів, що, за словами [PERSON] ускладнювалось то через те, що йому постачальники кошти не повертали, то в нього проблеми, то він захворів, то з батьком проблеми, то просто коштів немає, тому що наявна безліч потреб в оплаті орендної плати, реклами тощо. Далі, зі слів [PERSON] , вже нібито конструкції були доставлені на територію України надійшли на «виробництво». [PERSON] навіть надіслав Позивачу відеоповідомлення нібито з виробництва із демонстрацією конструкцій пергол, серед яких, за його словами, наявні конструкції, належні до доставки Позивачу. Проте почали виникати інші проблеми, що затягували процес доставки замовленої продукції Позивачу: немає майстрів, [PERSON] захворів, зламалась машина, [PERSON] потрібно з кимось розрахуватись, інакше йому з виробництва не нададуть продукцію тощо. Такі причини постійно виникають вже протягом року. Причини неможливості виконання зобов`язань за договором регулярно повторювались та йшли «по кругу», при цьому [PERSON] «давив на жалість», просив увійти в його положення, зрозуміти ситуацію, жалівся на обстріли Києва, інші особисті проблеми, просив поступати по-людськи, регулярно обіцяв, що стовідсотково «в кінці тижня», «в кінці місяця», «до Нового року» тощо виконає обов`язки за договором. Також посилався на те, що вартість замовленої Позивачем продукції на ринку значно збільшилась, та якщо Позивач захоче відмовитись від договору та повернути завдаток у розмірі 2600 доларів США, за ціною замовлення він вже не зможе придбати аналогічну продукцію, в той час як [PERSON] обіцяє, що виконає Договір за погодженими умовами. При цьому [PERSON] неодноразово наголошував, що поводиться чесно, не знімає з себе відповідальності, залюбки б повернув 2000,00-2500,00 доларів США, які отримав від Позивача, але таких грошових коштів в нього наразі не має, тому краще все-таки дочекатись доставки Продукції та її монтажу. Відповідні вислови наявні в аудіо-повідомленнях [PERSON] від 18.07.2022 року, від 31.01.2023 року. Тобто [PERSON] використовував маніпулятивні техніки для штучного створення у Позивача як у порядної людини «синдрому провини вцілілого», що характеризується переживанням постійного почуття провини, через те, що людина змогла вижити під час війни, перебуває на віддаленні від фронту, її справи йдуть краще, ніж у інших, потреби «увійти ситуацію» та зачекати ще, а потім ще, і ще. Запевнення [PERSON] також мали на меті формулювання у Позивача сподівань, що він отримає продукцію, яку замовив та за яку надав завдаток. Спілкування із [PERSON] зводились до того, що останній постійно пояснював, чому не може через ніби то незалежні від нього обставини виконати умови Договору, не зважаючи на велике бажання це зробити, обіцяв Позивачу з`ясувати інформацію щодо поставки комплектуючих до замовленої Позивачем перголи, а в подальшому щодо дати поставки комплектуючих безпосередньо Позивачу та їх монтажу, надавав обіцянки щодо дати «закриття питання», востаннє - в ході аудіо-повідомлення від 12.08.2023 року, яким вчергове обіцяв до кінця місяця «закрити питання». Проте, фактично за півтора роки Позивач так і не отримав ні замовлену Продукцію, що мала була бути доставлена та змонтована за адресою [ADDRESS] , ні грошові кошти, передані в якості завдатку в розмірі 2 600,00 доларів США. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах першій, третій статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), вебсайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, листування Позивача із [PERSON] у додатку Viber є електронним доказом та оцінюється судом у сукупності з іншими доказами. Посилання [PERSON] на введення на території України воєнного стану само по собі не є форс-мажорною обставиною, тим більше, що за період з 24.02.2022 року по теперішній час роботи по доставці та встановленню пергол та іншої продукції здійснювались, що підтверджується постами у соціальній мережі Facebook. Так, на сторінці у Facebook під назвою « [INFO] », розташованої за адресою [INFO] на яку міститься посилання на сайті [INFO] з логотипом « [INFO] », наявні публікації із фотознімками виконаних робіт та доставленої продукції від 10 травня 2023 року, 09 травня 2023 року, 04 листопада 2022 року, 04 вересня 2022 року, 15 липня 2022 року, 16 червня 2022 року, 16 травня 2022 року (Совіньйон Одеса), 04 травня 2022 року, 26 квітня 2022 року тощо (а.с.37-90). В той же час п. 1 Постанови кабінету Міністрів України № 187 від 03 березня 2022 року «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації», відповідно до статей 12-1, 20 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" Кабінет Міністрів України визначено, що для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації установити до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є Російська Федерація або такі особи (далі - особи, пов`язані з державою-агресором). В повідомленні від 21.06.2022 року [PERSON] , зокрема, повідомляв Позивачу про те, що має витрати, зокрема, на рекламу. Отже, вже після введення на території України воєнного стану через військову агресію Російської Федерації, відповідачі продовжували співпрацювати та оплачувати послуги в національній валюті РФ (рублі) особам, пов`язаним з державою-агресором, що вбачається з сайту вищезазначеної рекламної агенції. Отже, відповідачі продовжували працювати, проте не виконували свої обов`язки перед Позивачем, посилаючись на різні обставини, що не є форс-мажорними з огляду на численні правові позиції Верховного суду. Правових висновків Верховного суду в аналогічних справах наразі не існує, проте наявні правові висновки в контексті оцінки запровадження в Україні воєнного стану та існування форс-мажорної обставини з посиланням на вищевказаний лист ТПП України№ 2024/02.0-7.1 у розрізі поважності причин пропуску процесуальних строків викладені в постановах Верховного Суду від 28.10.2022 року у справі № 904/3910/21 (реєстраційний номер у ЄДРСР: 107049505), від 14.09.2022 року у справі № 420/143/22 (реєстраційний номер у ЄДРСР: 106243160), від 14.09.2022 року у справі № 160/26479/21 (реєстраційний номер у ЄДРСР: 106243163), у яких суд вказав, що саме по собі введення воєнного стану, без доведення учасником справи причинно-наслідкового зв`язку між його введенням та пропуском процесуального строку, не свідчить про поважність причин такого пропуску, а отже, не є підставою для його поновлення. Таким чином, введення воєнного стану на території України не означає, що учасник правовідносин не може здійснювати господарську діяльність та набувати кошти у випадку, якщо ним не доведено протилежного. Більше того, держава на сьогодні заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо). У випадку якщо учасник справи не надав доказів того, що суб`єкт господарювання зупинив роботу у зв`язку з воєнним станом, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійних обов`язків у зв`язку з воєнними діями, все або частина складу рухомого майна підприємства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану, твердження про порушення зобов`язання через вплив форс-мажорної обставини є необґрунтованим. Отже, підстав, які б звільняли від відповідальності за невиконання зобов`язання не має. За ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. За ч.1-3 ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. Відповідно до ч.1 ст. 665 ЦК України, у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. За ч.1 ст. 698 ЦК України, до відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. За ч. 1, 6 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживача», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Таким чином, Позивач на підставі закону (ч.1 ст.665 ЦК України, ч.1 ст.10 Закону 1023-XII від 12.05.1991 року) має право відмовитися від договору в цілому, що має наслідком одностороннє розірвання договору у зв`язку із порушенням зобов`язання. Відповідно до п. 3.1. Договору від 12.02.2022 року, оплата за договором проводиться в національній валюті України, згідно бланку замовлення у вигляді: передплата 70% від загальної суми, що становить 2 600,00 доларів США. Згідно з бланком замовлення № 08/12 від 12.02.2022 року, Позивачем замовлено Перголи ПВХ Sattler кольору RAL8017 беж., шириною 4500 см х 3750 см в кількості 1 шт. з автоматичним пультом (далі - продукція), вартістю 3300 Євро, що еквівалентно 3762 доларам США та здійснено передоплату в розмірі 2600,00 доларів США. Хоча Договором і було ніби то передбачено проведення розрахунків в національній валюті України, проте розмір здійсненої Позивачем передоплати зазначений і в Договорі, і в бланку замовлення в доларах США та визначено лише еквівалент у Євро, відповідно, поверненню Позивачу підлягає здійснена ним передоплата у формі завдатку в розмірі 2 600,00 доларів США. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Оскільки передоплата внесена Позивачем на виконання умов Договору від 12.02.2022 року, внесена Позивачем сума є завдатком, що відповідає правовій позиції Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду, сформульованій в постанові від 17 червня 2021 року по справі № 711/5065/15-ц. Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного суду від 25 лютого 2019 року по справі № 712/7249/17, від 26.09.2019 року по справі № 654/2004/16-ц тощо. За умовами Договору, Позивач після закінчення робіт по встановленню мав доплатити 30% вартості продукції, що визначено п.3.1. Договору. Відповідно, у даному контексті, Позивач виступав боржником, а Відповідач, якому було передано грошові кошти в якості передоплати (завдатку) - кредитором. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Отже, Позивачем доведені позовні вимоги про стягнення суми завдатку та додаткової суми в розмірі завдатку, що загалом складає 5 200,00 доларів США. Щодо позовних вимог про стягнення неустойки Згідно з ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживача», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Оскільки Договором від 12.02.2022 року не визначено окрему вартість роботи з монтажу перголи ПВХ, на користь Позивача має бути стягнута неустойка в розмірі 3% загальної вартості замовлення, що складає 112,86 доларів США. Щодо позовних вимог про відшкодування збитків Відповідно до вищенаведених норм чинного законодавства, з моменту виникнення обставин прострочення виконання зобов`язання, у Відповідачів виник обов`язок з поверненню внесеного Позивачем завдатку. В ході спілкування із [PERSON] останній регулярно надав Позивачу обіцянки, що поверне грошові кошти, якщо не зможе виконати обов`язок за Договором, в той же час пояснюючи, що не має можливості повернути такі кошти, тому буде домовлятися із Позивачем щодо реальних строків повернення. Зазначене зафіксовано в листуванні із Позивачем в додатку Viber із використанням аудіо-повідомлень, що додаються. Згідно з ч.1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Строк виконання Договору є таким, що настав 25 березня 2022 року. Підстав для звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання не має. Оскільки грошові кошти передавались Позивачем [PERSON] в іноземній валюті, а саме доларах США, та саме у цій валюті мають бути повернуті Позивачу, індекс інфляції за час прострочення не може бути нарахований. В той же час з 26 березня 2022 року по теперішній час відповідачі користуються коштами Позивача, що є підставою для застосування ч.2 ст.625 ЦК України та стягнення 3% річних від простроченої суми, що складає 116,25 доларів США, що розраховано за формулою: (2600*3%*544:365:100), де 2600,00 - розмір грошових коштів, якими користуються відповідачі; 3% - 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України; 544 - кількість днів прострочення; 365 - кількість днів в році. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 року у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови). Таким чином, стягнення неустойки, визначеної відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не позбавляє Позивача права на стягнення збитків за безпідставне користування Відповідачами його грошовими коштами в розмірі 3% річних на підставі ч.5 ст. 625 ЦК України, що складає 116,25 доларів США. Також Позивачу нанесено збитки в розмірі різниці між вартістю перголи станом на дату її замовлення (12.02.2022 року), що зафіксована в договорі від 12.02.2022 року, бланку-замовлення № 08/12 від 12.02.2022 року в розмірі 3762,00 (три тисячі шістдесят два) долари США та нинішньою вартістю аналогічної продукції. Так, згідно з комерційною пропозицією від 15.09.2023 року пергольна система ALTO шириною 4500 мм, винос 3750 мм з пультом керування, тканиною Sattler ПВХ, тобто аналогічна тій, що мала бути доставлена та змонтована за Договором від 12.02.2022 року, коштує 4 494,00 Євро, вартість монтажу - 450,00 Євро. Копія комерційної пропозиції додається. Отже, вартість перголи станом на 15.09.2023 року складає 4494,00 Євро, що еквівалентно 4819,52 доларам США, монтажу - 450,00 Євро, що еквівалентно 482,60 доларам США. За умовами Договору від 12.02.2022 року, вартість перголи з урахуванням монтажу складала 3300 Євро, що було еквівалентно 3762,00 доларам США. Отже, у зв`язку із невиконанням Відповідачами Договору, Позивач в значній мірі позбувся того, на що мав обґрунтоване право розраховувати та для поновлення свого права шляхом придбання аналогічної перголи має додатково витратити 1630,12 доларів США (5302,12 доларів США - 3762,00 доларів США). Таким чином, Позивачем доведено спричинення йому невиконанням відповідачами умов договору матеріальної шкоди в розмірі 1 630,12 доларів США, яка підлягає стягненню. Щодо стягнення у іноземній валюті Так, позивач просить стягнути усі вище перелічені суми у іноземній валюті без визначення її еквіваленту у національній валюті станом на день ухвалення судового рішення або зверненням з позовною вимогою. У постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 Верховний Суд України зазначив, що незалежно від валюти боргу (грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня. Відтак у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 Цивільного кодексу України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України. А у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц йдеться про те, що незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні валютою платежу є виключно гривня, за умови відсутності у сторін відповідної ліцензії Національного банку України. Натомість Велика Палата ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові ВП ВС від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Тому суд вважає за можливим стягнути з відповідачів суму визначену у доларах США без визначення її еквіваленту в національній валюті України - гривні. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише тоді, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а також при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Право на відшкодування моральної шкоди відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають, якщо шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу немає, а відтак у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Щодо стягнення судового збору За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Отже, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норми про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених прав. Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права. Вказаний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18). Оскільки позивач при поданні позову за дві вимоги був звільнений від сплати судового збору, то, відповідно ст. 141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідачів пропорційно задоволених вимог на користь держави в розмірі 2 717 грн. 27 коп. (38,4924 (курс 1 долара США станом на день ухвалення судового рішення) грн. х 7 059,23 доларів США (сума стягнута за судовим рішенням) = 271 726,70 грн. (ціна позову) 1 відсоток - 2 717,27 грн.).

Outcome: partial