Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

У травні 2023 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Савчук І.В., звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просив: -визнати обов`язок [PERSON] по утриманню дочки [PERSON] (після усиновлення « [PERSON] »), [INFO] , згідно виконавчого листа № 2-134 від 09.04.2010 року, виданого Погребищенським районним судом Вінницької області, таким, що припинено; -припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] (прізвище після одруження « [PERSON] ») на утримання дочки [PERSON] (після усиновлення « [PERSON] »), [INFO] , з дня набрання законної сили рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області про усиновлення дитини у справі № 143/571/19, а саме з 09 серпня 2019 року. Позов мотивовано тим, що 28.04.2023 позивач за адресою проживання своєї матері по [ADDRESS] отримав від сусідки поштовий конверт з документами, які надійшли з Погребищенського районного суду Вінницької області, а саме супровідний лист від 07.04.2023, судову повістку про виклик його до суду від 07.04.2023 та ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі № 143/307/23 за позовом [PERSON] до нього про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини та саму позовну заяву з додатками. З вказаної позовної заяви та доданих до неї документів йому стало відомо, що рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 18.03.2010 з нього стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] з 29.03.2010. Виконавче провадження № 18848263 щодо виконання цього рішення суду по стягненню з [PERSON] аліментів було відкрито 23.04.2010. В подальшому на підставі заяви стягувача від 06.09.2018 виконавчою службою винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувача, чим відповідачка підтвердила, що заборгованість зі сплати аліментів станом на 06.09.2018 відсутня. 21.03.2018 рішенням суду позивача було позбавлено батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] . В подальшому державним виконавцем на підставі заяви стягувача знову винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 12.03.2019 року про стягнення з нього аліментів на утримання дочки [PERSON] . За час відкриття виконавчого провадження він сплачував аліменти. Разом із тим, із позовної заяви йому стало відомо, що рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 08.07.2019, яке набрало законної сили 09.08.2019, [PERSON] оголошено усиновлювачем малолітньої [PERSON] та зобов`язано Погребищенський відділ ДРАЦС внести про нього відомості до актового запису про народження дитини, як про батька останньої. Тобто, з 09.08.2019 у нього припинився майновий обов`язок як батька утримувати (сплачувати аліменти) на дочку [PERSON] . Ухвалою судді від 25.05.2023 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с. 61, 62). 01.06.2023 до канцелярії суду через систему «Електронний суд» від представника позивача - адвоката Савчук І.В. надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (а.с. 64-69). 09.06.2023 суддею ухвалено відкрити провадження у справі та її розгляд проводити за правилами загального позовного провадження (а.с. 72, 73). 01.08.2023 через систему «Електронний суд» на адресу суду від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Лавренчука А.С. надійшов відзив на позовну заяву від 31.07.2023, в якому він просить відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі та відмовити у задоволенні вимоги про стягнення із відповідача витрат за правничу допомогу у розмірі 10000 грн. 00 коп. (а.с.115 - 129). Ухвалою суду від 30.08.2023 приєднано до матеріалів справи докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, відзив на позовну заяву від 31.07.2023 повернуто представнику відповідача - адвокату Лавренчуку А.С., закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 142, 143). Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Савчук І.В. в судове засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, натомість 07.03.2024 до канцелярії суду через систему «Електронний суд» від останньої надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу без її участі як представника позивача та без участі позивача, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити в повному обсязі (а.с. 232, 233). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена завчасно та належним чином. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Погребищенського відділ державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив (а.с 231). В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] - адвокат Лавренчук А.С. вважав можливим розглядати справу за відсутності інших учасників справи, заперечував щодо задоволення позову. Разом із цим, в судовому засіданні 14.11.2023 позивач [PERSON] позов підтримав викладені у ньому обствини. У судовому засіданні 14.11.2023 представник позивача - адвокат Савчук І.В. пояснила, що на даний час виконавче провадження відкрите, у зв`язку з чим вона зверталася в виконавчу службу із заявою про його закінчення, однак їй було відмовлено. Зверненням до суду позивач ставить за мету закінчити виконавче провадження. Точний розмір заборгованості на даний час назвати не може. Також вказала, що розмір послуг на правничу допомогу узгоджено сторонами. Договір про надання правничої допомоги доданий до позовної заяви, також в матеріалах справи містяться акт з деталізованим розрахунком витрат на правничу допомогу, та докази оплати позивачем таких витрат. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Лавренчук А.С. в судовому засіданні 14.11.2023 пояснив, що рішення суду про стягнення аліментів є чинним, а тому припинення платежів судом може бути здійснено судом лише на майбутнє. Рішення суду про усиновлення набрало законної сили 09.08.2019, а тому вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, у зв`язку з чим робить заяву про застосування строку позовної давності. Також зазначив, що [INFO] дитина досягнула повноліття. Обов`язок зі сплати аліментів може бути припинений після набрання чинності іншим рішенням суду, а тому вважає, що заборгованість по аліментах має бути стягнута. Щодо розміру судових витрат на правову допомогу позивачу зазначив, що стороною позивача не додано договору про надання правничої допомоги, а надано лише додаткову угоду, яка фактично є актом виконаних робіт, які ще не виконані, а тому такий акт не може бути підписаний до закінчення справи. Також вказав, що розмір гонорару не є співмірним із затраченим часом та обсягом робіт. З`ясувавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, що мають значення для правильності вирішення спору, визначившись із нормами матеріального права, предметом правового регулювання яких є спірні правовідносини, суд встановив наступне. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 12.08.2010, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 12.08.2010. Після реєстрації розірвання шлюбу відповідачці присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 43). 23.04.2010 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-134, виданого 09.04.2010 Погребищенським районним судом Вінницької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі частки з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня набрання рішенням чинності і до її повноліття (а.с. 46-48). Згідно копії свідоцтва про шлюб, зареєстрованого 07.09.2011 між [PERSON] та [PERSON] , прізвище після реєстрації шлюбу дружини « [PERSON] » (а.с. 44). Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 21.01.2018 року у справі № 143/208/18 [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] (а.с. 30-32). 06.09.2018 головним державним виконавцем Погребищенського районного відділу державної виконавчої служби ГТУ юстиції у Вінницькій області винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, згідно якої виконавчий лист № 2-134, виданий 09.04.2010 Погребищенським районним судом Вінницької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі частки з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня набрання рішення чинності і до її повноліття, повернути стягувачу без подальшого стягнення (а.с. 49, 50). 12.03.2019 головним державним виконавцем Погребищенського районного відділу державної виконавчої служби ГТУ юстиції у Вінницькій області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання цього самого виконавчого листа (а.с. 51). Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 08.07.2019 оголошено [PERSON] усиновлювачем малолітньої [PERSON] , [INFO] , та зобов`язано Погребищенський районний відділ ДРАЦС ГТУ юстиції у Вінницькій області внести до актового запису № 7 від 30.08.2005 про народження [PERSON] , зареєстрованого виконкомом Мончинської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, наступні зміни: -вказати батьком дитини [PERSON] , [INFO] ; -прізвище дитини « [PERSON] » змінити на « [PERSON] »; -по батькові дитини змінити з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 26-29). Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого 27.08.2019 Погребищенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, батьком дитини вказаний « [PERSON] » (а.с. 45). 05.04.2023 ухвалою судді Погребищенського районного суду Вінницької області Бойка А.В. відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини (а.с. 33, 34). Згідно копії розрахунку заборгованості по аліментах ВП № 58479745 з примусового виконання виконавчого листа № 2-134, виданого 09.04.2010 Погребищенським районним судом Вінницької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі частки з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня набрання рішення чинності і до її повноліття, заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] станом на 31.12.2022 становить 63601 грн. 99 коп. (а.с. 14-16). Вирішуючи позов по суті, суд виходить із того, що за змістом частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічний обов`язок закріплений у частині першій статті 180 СК України. Відповідно до частини першої статті 207 СК України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 225 СК України усиновлення вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення. За змістом частини другої статті 231 СК України якщо усиновлювач записується батьком дитини, відповідно змінюється по батькові дитини. Згідно із частиною першою статті 232 СК України з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. При усиновленні дитини однією особою ці права та обов`язки можуть бути збережені за бажанням матері, якщо усиновлювачем є чоловік, або за бажанням батька, якщо усиновлювачем є жінка. З моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням (частина третя статті 232 СК України). Частинами четвертою, п`ятою статті 232 СК України визначено, що усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 522/5039/21 сформульовано правовий висновок про те, що положення абзацу другого частини першої статті 232 СК України в контексті збереження прав та обов`язків з дитиною одним із батьків за походженням треба розуміти таким чином, що законодавець передбачив можливість дитині, яка усиновлена однією особою, зберегти правовий зв`язок із батьком або матір`ю за походженням, які не позбавлені батьківських прав та надали згоду на усиновлення. При цьому таке збереження правового зв`язку можливо лише у спосіб, який виключає ситуацію в якій у дитини, з юридичної точки зору, будуть одночасно наявні дві матері або два батька. Тобто у разі, якщо дитина усиновлена чоловіком, збереження прав та обов`язків між дитиною та її батьком за походженням (біологічним батьком) виключене, однак можливе збереження прав та обов`язків між матір`ю та дитиною. Відповідно, якщо усиновлювачем є жінка, збереження прав та обов`язків між дитиною та її матір`ю за походженням (біологічною матір`ю) виключається, але можуть бути збережені права та обов`язки між батьком та дитиною. Сімейне законодавство України не передбачає обов`язку батька за походженням, чия дитина усиновлена іншим чоловіком, утримувати таку дитину до досягнення нею повноліття. У розглядуваній справі судом встановлено, що рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 08.07.2019 у справі №143/571/19, що набрало законної сили 09.08.2019, оголошено [PERSON] усиновлювачем малолітньої [PERSON] , [INFO] . За правилами частини першої статті 225 СК України усиновлення вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення. У матеріалах справи відсутні відомості про визнання недійсним або скасування усиновлення. Отже, з 09.08.2019 саме у [PERSON] в силу закону виник обов`язок утримувати дитину, натомість особисті та майнові права і обов`язки між малолітньою [PERSON] і [PERSON] припинені, у тому числі в частині обов`язку останнього утримувати дитину до її повноліття. Разом із цим, аналізуючи заявлену позовну вимогу про припинення стягнення аліментів як обраного позивачем способу захисту порушеного права в контексті суті спірних правовідносин на предмет його відповідності критеріям належності та ефективності, суд ураховує за змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 1 жовтня 2019 у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86)). У п.7.47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц зауважено, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально. У постанові Верховного Суду від 15.09.2021 у справі №372/2583/18 обумовлено, що некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Повертаючись до обставин цієї справи, слід зазначити, що означена позовна вимога про припинення стягнення аліментів ґрунтується на положеннях ч.4 ст.273 ЦПК України, за змістом яких, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Із конструктивного аналізу наведеної норми слідує, що у разі зміни обставин, що впливають на визначені рішенням суду розміри періодичних платежів, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати саме звільнення від їх сплати, а не припинення їх стягнення. За обставинами справи мета позивача, серед іншого, спрямована на звільнення його від сплати аліментів на утримання дитини з дня набрання законної сили рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області у справі №143/571/19, тобто із 09.08.2019. З огляду на викладене, та виходячи із точного змісту норми ч.4 ст.273 ЦПК України, суд розглядає позовну вимогу [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів як вимогу про звільнення його від їх сплати. Такий підхід щодо застосування судом належного та ефективного способу захисту порушеного права позивача у близьких за змістом правовідносинах підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.05.2019 у справі № 511/219/18. Суд вважає неспроможними доводи представника відповідача - адвоката Лавренчука А.С. про те, що питання про припинення стягнення аліментів із позивача може бути вирішене лише на майбутній період, тобто з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі, а не з 09.08.2019, оскільки запропонований ним підхід до урегулювання спірних правовідносин призвів би до існування ситуації, за якої з 09.08.2019 і до дня набрання законної сили рішенням суду у даній справі обов`язок по утриманню дитини покладався б як на [PERSON] , так і на [PERSON] , що суперечить наведеним вище положенням чинного законодавства. Також не заслуговують на увагу аргументи представника відповідача - адвоката Лавренчука А.С. про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки згідно із ч. 1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. Відтак, згадану позовну вимогу слід задовольнити та звільнити позивача від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , із дня набрання законної сили рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області у справі №143/571/19, тобто із 09.08.2019. Щодо позовної вимоги про визнання припиненим обов`язку по сплаті аліментів, то, визначаючись із її обґрунтованістю, суд насамперед послуговується на правовий висновок, викладений у пунктах 57 -59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, за змістом якого для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Із аналізу сутнісного змісту позовної вимоги про визнання припиненим обов`язку по сплаті аліментів у поєднанні із обставинами, на яких вона ґрунтується, витікає, що за своєю правовою природою вона є вимогою про визнання відсутності у позивача відповідного суб`єктивного обов`язку, а отже відповідає ознакам превентивного способу захисту в розумінні положення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Суд вище констатував, що з 09.08.2019 особисті та майнові права і обов`язки між малолітньою [PERSON] і [PERSON] припинені в силу закону, у тому числі в частині обов`язку останнього утримувати дитину до її повноліття. Відтак, за обставинами справи припинення такого обов`язку позивача випливає із положень чинного законодавства, а отже додатково не потребує звернення до суду із відповідною позовною вимогою. Більше того, заявлена вимога про визнання припиненим такого обов`язку не може кваліфікуватися як основна вимога в контексті норми ст.188 ЦПК України, позаяк задоволення судом вимоги про звільнення позивача від сплати аліментів не є взаємозалежним від задоволення попередньої вимоги. Із окресленого слід дійти висновку, що у спірних правовідносинах належним і ефективним способом захисту, який дозволяє позивачу досягти юридично значимої мети, є пред`явлення вимоги про звільнення його від сплати аліментів, що вказує на доступність останньому можливості захисту його права безвідносно до того, чи буде заявлена вимога про визнання припиненим його обов`язку по сплаті аліментів. З огляду на викладене задоволення вимоги про визнання припиненим обов`язку позивача по сплаті аліментів вочевидь не призведе до поновлення його невизнаних прав чи інтересів та усунення правової невизначеності, а отже обраний спосіб захисту таких порушених прав є неналежним та неефективним, що слугує самостійною та безумовною підставою для відмови у задоволенні цієї позовної вимоги. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Згідно із квитанцією від 01.06.2023 № 32528798800007014396 позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви в електронному вигляді з використанням підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», в якій позивачем пред`явлено дві позовні вимоги, в розмірі 1717 грн. 76 коп. (а.с. 66). Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 88 коп. Вирішуючи питання про стягнення із відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із наступного. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Згідно з правилами пунктів 1-3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial