Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

До Херсонського міського суду Херсонської області звернулась [PERSON] із позовом до ТОВ «Амалтея» про визнання трудового договору припиненим, зобов`язання здійснення нарахування заробітної плати, стягнення моральної шкоди, а саме просила суд визнати припиненими трудові відносини між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Амалтея» з 31.102023 року; зобов`язати ТОВ «Амалтея» здійснити позивачці нарахування заробітної плати за період роботи на посаді різальника заготівок та виробів з пластичних мас з 24.02.2022 по 31.10.2023 року.; стягнути з відповідачів завдану позивачці моральну шкоду, яку остання оцінює у 25 000,00 гривень. Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 04.03.2013 року згідно наказу № 78-к від того ж числа [PERSON] прийнята на роботу до ТОВ «Амалтея», що у м. Херсоні на посаду одягальника, а з 02.01.2019 року, згідно наказу № 5-к від того ж числа була переведена на посаду різальника заготовок та виробів з пластичних мас. Після початку 24 лютого 2022 року повномасштабного вторгнення військ росії на територію України, через бойові дії ТОВ «Амалтея» призупинило свою роботу, господарську діяльність не здійснює, заробітну плату з лютого 2022 року і по час звернення позивача із вказаним позовом не виплачує, але жодних документально оформлених рішень з приводу призупинення підприємством діяльності чи простою не приймалось, а нарахування та сплата відповідних внесків до пенсійного фонду та податків припинена. Після звільнення м. Херсона та селища Музиківка, де розташовані потужності ТОВ «Амалтея», у листопаді 2022 року підприємство не поновило свою роботу. Вказує про те, що через не розірвання трудового договору між відповідачами та позивачкою, остання позбавлена можливості офіційно працевлаштуватись. Зв`язок із керівництвом підприємства відсутній. 31.10.2023 року позивач, шляхом направлення рекомендованого листа, звернулась із заявою до директора ТОВ «Амалтея» [PERSON] про її звільнення за згодою сторін, прохавши направити наказ з цього приводу їй поштою, проте лист повернувся за закінченням терміну зберігання. Вказує про те, що у зоні ведення бойових дій працівник має право за власною ініціативою розірвати трудовий договір без дотримання двотижневого строку повідомлення про це роботодавця. Вказує на фактичне припинення нею трудових відносин із відповідачами, проте неоформлення у встановленому законом порядку через бездіяльність відповідачів такого факту, що вважає неправомірним, та що вплинуло негативно на її психологічний стан через те, що вона не має змоги самостійно розпоряджатися своїм правом на працю та самостійний вибір місця роботи, що заважає їй забезпечувати засобами для існування як саму себе так і її родину, та негативно вплинуло на матеріальний стан. На переконання позивача саме з вини відповідачів в її житті відбулись вимушені змін, які вимагають її часу та зусиль для організації життя, забезпечення потреб її та її родини, через що вважає, що неправомірними діями відповідачів їй завдана також моральна шкода, яку вона оцінює у 25000,00 гривень. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.12.2023 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, протягом якого відповідач має право подати відзив на позовну заяву, з урахуванням вимог статті 178 ЦПК України. Представники відповідачів у судове засідання не неодноразові виклики не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Жодних заперечень з приводу позовних вимог, як і жодних заяв чи клопотань з приводу розгляду справи на адресу суду від відповідачів не надходило. Згідно отриманих судом відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на час прийняття судом рішення відповідачі значяться зареєстрованими, у процесі припинення не перебувають, а їх місцезнаходження відповідає даним вказаним позивачами у позові. Позивач та її представник в призначене судове засідання не з`явились, однак від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення по справі заочного рішення заперечень не подав. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд, на підставі положень ст. 280 та у відповідності до ст. 281 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Спеціальним законом, який регулює трудові правовідносини та визначає механізм захисту трудових прав працівників є Кодекс законів про працю України. Так судом встановлено, що згідно наказу від 04.03.2013 року № 78-к позивач прийнята на посаду одягальника вкладишів по трудовому договору № 1560 на ТОВ «Амалтея», а наказом № 5-к від 02.01.2019 року того ж числа переведена на посаду різальника заготівок з пластичних мас у цьому ж Товаристві, що вбачається із записів у трудовій книжці позивача серії [NUMBER] . Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Пунктом 1 частини першої статті 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Як вбачається із наданого позивачем конверту із вказівкою на рекомендоване поштове відправлення, остання 31.10.2023 року направляла листа директору ТОВ «Амалтея» [PERSON] , за адресою 75023, вул. Карла В. сел. Музиківка Херсонської області, яке повернуто позивачу 13.11.2023 року неврученим адресатам, через відсутність останніх за вказаною у реєстраційних даних адресою. Як зазначалось вище, ТОВ «Амалтея» як на час прийняття судом рішення, так, відповідно і на час виниклих спірних правовідносин, значиться зареєстрованим за вказаною позивакою та встановленою судом адресою, в процесі припинення не перебуває. Згідно зі ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: угода сторін; закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»; набрання законної сили рішенням суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у передбаченихстаттею 290 Цивільного процесуального кодексу Українивипадках; підстави, передбачені контрактом; підстави, передбачені іншими законами. У відповідність до пункту 4 статті 36 КЗпП України однією з підстав розірвання трудового договору є ініціатива працівника. Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Трудове законодавство не передбачає обов`язкового двотижневого відпрацювання перед звільненням за власним бажанням, у ст. 38 КЗпП України визначено лише обов`язок працівника письмово попередити роботодавця про наступне звільнення за два тижні. Таке попередження не залежить зокрема від того, чи працює працівник у момент попередження, й роботодавець, навіть у такому випадку, не вправі відмовити йому у звільненні після спливу строку попередження. При цьому, згідно імперативних приписів ст. 4 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX, у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури). Поштовим зверненням до відповідачів від 31.10.2023 року позивач просила лише звільнити її з посади різальника заготовок та виробів з пластичних мас за згодою сторін ( п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ), наказ про що просила направити їй поштою. Повернення поштового відправлення за зворотною адресою відбулось з 13.11.2023 року через відсутність відповідачів за адресою вказаною у правовстановлюючих документах. Таким чином, можна дійти висновку про фактичне припинення трудових відносин між сторонами зокрема станом на час звернення позивачки із відповідною заявою про звільнення за згодою сторін. Проте на вимогу позивача про звільнити її з посади відповіді не надійшло, як і не надійшло жодних пояснень та заперечень від відповідачів щодо розглядуваного судом позову. Законодавство про працю встановлює всесвітню охорону трудових прав працівників (ч.2 ст. 1 цього Кодексу). Статтею 48 КЗпП України встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки вносяться записи про звільнення. Записи в трудовій книжці про звільнення вносяться власником або уповноваженим ним органом у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). З кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про звільнення власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом. Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати (ст.49 КЗпП України). Приписи статті 43 Конституції України та статті 22 КЗпП України забороняють будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору. Конституційний Суд України розглядає право на працю, визначене статтею 43 Конституції України, як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004, № 14-рп/2004, від 16.10.2007, № 8-рп/2007 та від 29.01.2008, № 2-рп/2008). Свобода праці передбачає можливість особи займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по своїй суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Припинення трудових відносин тісно пов`язано зі свободою його праці, оскільки праця може виконуватися саме до того часу поки останній не вирішить припинити її виконання або з інших підстав. При цьому, припинення трудових правовідносин має безпосередній вплив на можливість мати реалізацію прав на зайнятість (не заборонену законодавством діяльність осіб, пов`язану із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі), працевлаштуванням на роботі (посаді). Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позивач належним чином, у визначеному законом порядку повідомила відповідачів про намір припинити трудові відносини та звільнитися з роботи за угодою сторін. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті та їх належність, допустимість, достовірність, достатність, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання трудових відносин припиненими починаючи саме з 31.10.2023 року, коли позивач вирішила звернутися із відповідною заявою що, із урахуванням території на якій перебуває підприємство, де ведуться бойові дії, відповідає приписам ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX. При цьому, з огляду на вимоги позивача про визнання припиненими трудових відносин саме з підстав розірвання трудового договору з ініціативи працівника, та беручи о уваги обов`язок роботодавця розірвати трудовий договір у строк, який просить працівник ( ч. 1 ст. 38 КЗпП України), суд приходить до переконання про необхідність задоволення позовних вимог щодо визнання припиненими трудових відносин саме шляхом розірвання трудового договору. Окрім того, згідно ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. При цьому відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. При цьому із наданої позивачем заяви про звільнення не вбачається пред`явлення нею будь-яких вимог щодо розрахунку із нею при звільненні, як і не вбачається із наданих позивачем матеріалів пред`явлення нею вимог про виплату їй відповідних сум. Суд зауважує також про те, що позивачем не надано доказів щодо, як вона зазначає, не здійснення відповідачами нарахування та сплати внесків до пенсійного фонду та відповідних податків, обставини чого суд міг встановити зокрема шляхом надання позивачем довідки за формою ОК-5, яку можна отримати зокрема у застосунку «Дія» або, з приводу отримання відповідної інформації, суду має бути заявлено клопотання про витребування відповідних відомостей з ПФУ, чого не було зроблено. Окрім того, згідно ч. 1 ст. 23 ЦКУ особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, на яку посилається позивач, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таки чином, аналізуючи наведені норми, суд зауважує про те, що відшкодування моральної шкоди має відбуватися за умови винної поведінки відповідачів. Проте, як зазначає сам позивач, та що є загально встановленим фактом, припинення роботи підприємства відповідачів відбулось через окупацію території м. Херсона та частини Херсонської області військами російської федерації починаючи з лютого 2022 року. Після звільнення території м. Херсона та території Музиківської сільської територіальної громади, позивач із вимогами майнового характеру щодо нарахування та виплати належної їй при звільненні заробітної плати до відповідачів не зверталась. З огляду на викладене позивачем не доведено обмеження її права на отримання належної при звільненні заробітної плати, як і наявність в їх діях винної поведінки з цього приводу, а тому у задоволені вимог немайнового характеру щодо визначення судом наявності моральних страждань які б були у зв`язку із винними діями/бездіяльність відповідачів, позивачем не доведено а судом не встановлено. При цьому, як вже було вказано вище, позивач не позбавлений права звернутися до відповідачів із вимогою про нарахування та виплату належних їй при звільненні сум у порядку визначеному зокрема ст. 116 КЗпП України, як і вимогою здійснення відповідних нарахувань, про які йдеться у прохальній частині прозову, в частині яких наразі теж слід відмовити, через невстановлення судом порушення наразі з боку відповідачів законних прав [PERSON] у цій частині. Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме вважає за необхідне стягнути з відповідачів сплачений судовий збір сплачений за вимоги немайнового характеру в сумі 1073, 60 грн..

Outcome: partial