Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії у приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , нежитлове приміщення VII підвалу літ. А-4 в розмірі 20\~806,72 грн. за період з листопада 2020 по квітень 2021 та витрат по сплаті судового збору в сумі 2\~684 грн. Позов обґрунтований тим, що позивач концерн «Міські теплові мережі» є виконавцем послуг з постачання теплової енергії у приміщення власником, якого є відповідач. Відповідач є власником приміщення площею 154,3 кв.м., розташованого за адресою [ADDRESS] , нежитлове приміщення VII. Позивач на виконання вимог законодавства направляв відповідачу пропозицію щодо укладення нового договору, який би врегулював відносини з теплопостачання між сторонами, проте відповідач проігнорував пропозицію щодо укладення договору, а відтак нарахування вартості послуг здійснювалось позивачем у відповідності до розрахунків здійснених на підставі спеціалізованих нормативно-правових актів. Відповідач не виконав свої обов`язки по сплаті за надану послугу з постачання теплової енергії, у зв`язку з чим виникла грошова заборгованість. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд стягнути визначену суму заборгованості та судовий збір. Відповідач у відзиві на позов заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, вказавши на те, що його приміщення не має системи опалення, а має лише транзитну інфраструктуру. Крім того, відповідач вказує на те, що між ним та позивачем у укладено договір №100994 від 01.10.2014, яким врегульовано відносини між сторонами щодо постачання теплової енергії на половину приміщення підвалу. 27 березня 2020 року відповідач придбав у приватного малого підприємства інвалідів «Карат» сусідню половину підвального приміщення VII літ. А-4 по [ADDRESS] площею 75,2 кв. м. Таким чином все підвальне приміщення VII літ. А-4 по [ADDRESS] загальною площею 154,3 кв. м. перейшло у власність відповідача. Після цього відповідач звернувся до позивача із пропозицією укласти договір на все приміщення, проте відповідач проігнорував таку пропозицію. Водночас, пропозиції позивача про укладення договору №20149 від 06.10.2020 року відповідач взагалі не отримував. Також, відповідач вказує на те, що пунктом 1 розділу II Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва, та житлово- комунального господарства України від 22.11.2018 № 315 в редакції чинній до 27 січня 2022р. було визначено, що для приміщень з індивідуальним опаленням та неопалюваних приміщень здійснюється розподіл теплової енергії, що надходить у ці приміщення від транзитних ділянок неізольованих трубопроводів внутрішньобудинкових систем опалення та ГВП, що прокладені у цих приміщеннях відповідно до пункту 4 розділу V цієї Методики, яким зокрема визначено, що обсяг теплової енергії, який надходить від ділянок неізольованого транзитного трубопроводу до неопалювального приміщення або приміщення з індивідуальним опаленням, в якому є ділянка такого трубопроводу, у тому числі частина стояка, або обладнання внутрішньо будинкової системи опалення, визначається розрахунково або за результатом енергетичного аудиту або обстеження інженерних систем цього приміщення. У зв`язку із викладеним просить відмовити у задоволені позовних вимог. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.09.2023 року відкрито спрощене провадження у справі. ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом. Позивач є виконавцем послуг з виробництва та постачання теплової енергії для централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) у житловий будинок у якому розташована приміщення, власником якої є відповідач. Відповідач є власником приміщення площею 154,3 кв. м., розташованого за адресою [ADDRESS] , нежитлове приміщення VII підвалу літ. А-4. 01.10.2014 між сторонами укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №100994, яким врегульовано питання опалення 1/2 частини нежитлового приміщення VII підвалу. 27 березня 2020 року відповідач придбав у приватного малого підприємства інвалідів «Карат» сусідню половину підвального приміщення VII літ. А-4 по [ADDRESS] площею 75,2 кв. м., що становить іншу 1/2 частину приміщення. 14.01.2021 року концерн «МТМ» направив [PERSON] пропозицію щодо укладення договору №207149 від 06.10.2020 року. Так само 14.01.2021 року концерн «МТМ» направив [PERSON] пропозицію щодо розірвання договору №100994 від 01.10.2014 року. Жодна із вказаних угод не підписана сторонами. Позивач у період з листопада 2020 по квітень 2021 на загальну суму 20 806,72 грн. Відповідач за вказаний період не сплачував за послуги позивача. ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У частині сьомій статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Приписами ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, а також у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. За приписами п. 1 частини 2 статті 7 вказаного Закону індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо-будинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Факт постачання теплової енергії до житлового будинку, в якому знаходиться нежитлове приміщення відповідача, підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону та актами зняття показань приладів обліку теплової енергії. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статей 13 і 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Факт постачання теплової енергії у приміщення власником, якого є відповідач, підтверджуються наданими позивачем документи. Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Приписами статті 610 ЦК України закріплено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що відповідно до пункту 10.1 договору №100994 від 01.10.2014 року цей договір може бути розірваний за письмовою угоди сторін. А згідно із пунктом 10.2 припиняє свою дію у випадках прийняття рішення судом чи ліквідації однієї із сторін. Жодної із визначених договором дій сторони не вчинили, відтак ураховуючи приписи пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір №100994 від 01.10.2014 року є чинним, а дії позивача щодо неврахування його умов у відносинах із відповідач є безпідставними. Зважаючи на те, що суду не надано доказів на основі яких суд самостійно міг би здійснити перерахунок заборгованості відповідача за умовами договору №100994 від 01.10.2014 року (покази лічильників, період надання послуги, обсяги спожитої енергії та її вартість на момент надання послуги) суд відмовляє у задоволенні вимог позивача в частині суми боргу, яка стосується 1/2 частини приміщення, належного відповідачу. Щодо іншої половини приміщення суд вважає за необхідне вказати про таке. Частиною другою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Приписами ч. 4 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» унормовано, що з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом. Судом встановлено, що відповідач у визначений законом строк не повідомляв позивача про відмову від укладення договору №207149 від 06.10.2020 року, при цьому суд відхиляє доводи відповідача стосовно неотримання такого проєкту, адже вони спростовуються наявними у справі доказами направлення на адресу відповідача відповідного проєкту. Отже, договір №207149 від 06.10.2020 року в частині 1/2 частини приміщення слід вважати укладеним. Однак, судом також встановлено, що пропозицію щодо укладення цього договору позивачем надіслано лише 14.01.2021 року, а не 06.10.2020 року, а тому враховуючи приписи закону щодо набрання чинності договором він набув чинності тільки 14.02.2021 року і може бути застосовано тільки для відповідного періоду. Частиною третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково за період з 14.02.2021 року по квітень 2021 року і лише в частині половини приміщення. Згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial