Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , просить визнати [PERSON] [INFO] та [PERSON] , 2005 р.н. такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що позивач є квартиронаймачем вказаного житлового приміщення в гуртожитку та разом із ним там зареєстровані його син [PERSON] , колишня невістка [PERSON] , та онука [PERSON] . Інше житло в нього відсутнє. На початку січня 2020 року невістка та онука забрали свої речі з квартири та покинули її. Відтоді комунальні послуги не сплачують та не проживають в квартирі. Вважає їх такими, що втратили право користування приміщенням. Зазначає, що виїзд з житлового приміщення [PERSON] та [PERSON] був зумовлений припиненням сімейних відносин із його сином. При цьому, невістка із сином домовилася про поділ майна, яке нажите за час шлюбу, таким чином, що їй в користуванні залишився автомобіль, гараж та житловий будинок. Відповідач [PERSON] яка на той час досягла 14-річного віку і вправі була, відповідно до частини другої статті 29 ЦК України, самостійно обирати місце проживання, вирішила покинути житлове приміщення разом з матір`ю. В подальшому, у лютому 2021 року, житловий будинок був проданий і свою частину коштів [PERSON] передав [PERSON] для придбання житла для доньки [PERSON] . Таким чином, виїзд відповідачів був добровільним, не зумовлений вчиненням стосовно них сімейного насильства, та не позбавляв їх права на житло. У листопаді 2021 року відповідач [PERSON] вдруге одружилась та проживає разом з своєю донькою [PERSON] в [ADDRESS] . Будинок з надвірними спорудами за вказаною адресою належить її новому чоловіку [PERSON] . Виїзд до іншого населеного пункту та утворення там сім`ї, відповідно до 107 Житлового кодексу України, є додатковою підставою для визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Твердження відповідачки [PERSON] , що позивач [PERSON] з 2004 року по цей час без поважних причин не проживав/не проживає у спірному приміщенні не відповідають дійсності. Позивач [PERSON] проживає в гуртожитку з 1982 року, його сім`я з чотирьох осіб (позивач, його дружина та двоє дітей) займала одну кімнату [NUMBER]. З того часу позивач перебував на квартирному обліку для покращення житлових умов. В подальшому сім`єю позивача [PERSON] була занята сусідня кімната № [NUMBER] кімнати [NUMBER] та № [NUMBER] були об`єднані в одну окрему двокімнатну квартиру. У 2006 році адміністрацією підприємства, де він працював, було видано ордер на кімнату [NUMBER] (сім`я позивача [PERSON] на той час складалася з позивача сина [PERSON] , невістки [PERSON] та онуки [PERSON] )., а в 2012 році, у зв`язку з присвоєнням об`єднаному двокімнатному житловому приміщенню [NUMBER], було видано новий ордер на житлове приміщення. Увесь цей час позивач проживав у вказаному житловому приміщення, працював на тому ж підприємстві (Тернопільське УВТК MO України, а після реорганізації ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат»), яке виділило йому житлову площу, займався питанням покращення житлових умов, без поважних причин житлового приміщення до сьогоднішнього дня не полишав, вважає його своїм єдиним житлом, з часу поселення у гуртожитку в 1982 р. Натомість, відповідачка [PERSON] протягом тривалого часу знаходилась за кордоном та не проживала у житловому приміщенні. Також були періоди тривалої відсутності у житловому приміщені і [PERSON] , яка проживала у сватів позивача. Не відповідають дійсності твердження відповідачки [PERSON] , що позивач [PERSON] відмовлявся брати участь у ремонті житлового приміщення. Квартплату та комунальні послуги позивач [PERSON] сплачує самостійно, відповідачі участі в утриманні житлового приміщення не беруть, будь-яких доказів на підтвердження цього не надали. [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до [PERSON] , просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та усунути перешкоди, які чиняться в користуванні житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , шляхом вселення у вказане житло, та шляхом зобов`язання відповідача [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що у січні 2020 року їй з матір`ю дійсно довелося виїхати з кімнати [ADDRESS] через сімейні сварки. При цьому, взяли із собою лише речі першої необхідності. Проте, згодом, повернутися до житла не могли, оскільки [PERSON] не давав доступу. Вони платять за житло. Водночас, [PERSON] є таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, оскільки з 2004 року не проживає в ньому. ЇЇ батьки зробили в квартирі сучасні ремонти, облаштували технікою та меблями. [PERSON] жодної участі в цьому не брав. [PERSON] разом з матір`ю змушені були тимчасово обрати інше місце проживання, в зв`язку з тим, що їм чинилися перешкоди самим же позивачем в користуванні житлом за місцем реєстрації і попереднього проживання (позивач [PERSON] з метою чинення перешкод змінив замки на вхідних дверях житла, тим самим свідомо обмежив у доступі до житла та користуванні ним. При цьому в житлі і досі знаходяться майно, техніка, меблі та інші речі відповідачів). У заявах по суті заперечує проти задоволення первісного позову. [PERSON] у заявах по суті заперечила проти задоволення первісного позову [PERSON] , зустрічний позов підтримала. Зазначила, що [PERSON] та [PERSON] не виїжджали заздалегідь заплановано до іншого місця проживання. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 липня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 26 жовтня 2023 року, суд постановив прийняти до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] , перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче судове засідання. Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 10 січня 2024 року, суд постановив закрити підготовче судове засідання та призначити справу до судового розгляду. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. З ордера №7 від 26.07.2006 Тернопільського УВТК МО України, видно, що [PERSON] надано право на зайняття з сім`єю з 4- чоловік жилої площі в гуртожитку по [ADDRESS]. Як видно із корінця ордера на жилу площу в гуртожитку № [NUMBER] , виданого ДП «Івано-Франківський військовий ліс промкомбінат» від жовтня 2012, витягу з протоколу №2 спільного засідання адміністрації та Об`єднаного комітету профспілок ДП «Івано-Франківський військовий ліс промкомбінат» від 31 жовтня 2012 року, [PERSON] має право на зайняття з сім`єю з 4-ох чоловік жилої площі в гуртожитку по [ADDRESS] розміром 57,9 кв.м. Згідно рішень Тернопільської міської ради від 20 грудня 2016 року №7/13/55 та від 07 серпня 2019 року №748, гуртожиток по [ADDRESS] передано у комунальну власність міста. Відповідно до довідки ПП «ТернопільКомСервіс» від 15.05.2023 №169 [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , разом з ним зареєстровані син [PERSON] , невістка [PERSON] та онука [PERSON] . Згідно довідки ТзОВ МБТІ» від 27.06.2023 №10036, станом на 29.12.2012 [PERSON] не має зареєстрованого житла в місті Тернополі. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2020 року у справі №607/2866/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З акту від 15.05.2023, який затверджений директором ПП «ТернопільКомСервіс» [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають по [ADDRESS] . [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , [INFO] та змінила прізвище на « [PERSON] ». Відповідно до листа Микулинецької селищної ради від 23.10.2023 № 1643 та акту обстеження матеріально-побутових умов № 196 від 23.10.2023, [PERSON] та [PERSON] проживають без реєстрації в [ADDRESS] . Склад сім`ї [PERSON] складає: чоловік - [PERSON] ; донька - [PERSON] . [PERSON] 13.09.2023 звернулася із заявою в поліцію, в якій повідомила, що [PERSON] поміняв замки в приміщенні за адресою: [ADDRESS] та не дає можливості поселити її доньку в квартиру. Водночас вони не втратили інтерес до житла. Допитаний як свідок позивач [PERSON] показав, що [PERSON] з [PERSON] проживали в квартирі до 2020 року, окрім часу, коли виїжджали на заробітки до росії. Коли син з невісткою розійшлася, при розлученні домовилися про поділ спільного майна, зокрема, автомобіля, будинку, гаража. Була домовленість, що кімнату в гуртожитку невістка залишає синові. Людмила при ньому забрала з квартири всі свої речі і сказала, що претензій не має. З 2020 року він проживає в гуртожитку, оскільки працює в місті Тернополі. На вихідні їде в село Дворіччя, тому що потрібно доглядати хвору дружину. Також, разом з ним в квартирі живе дочка теперішньої дружини сина та інколи ночує її подружка. Заперечує проти повернення онуки в спірне житло, оскільки колишня невістка домовилася із сином про поділ майна, нажитого під час шлюбу, та згідно цієї домовленості, вона втрачає право на квартиру. Допитана як свідок [PERSON] показала, що з 2004 по 2020 рік вона з чоловіком [PERSON] і донькою проживала по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] там не проживав, жив з дружиною в селі Дворіччя, повідомив, що йому в цій квартирі нічого не потрібно. Близько семи років вона їздила в Росію на заробітки з чоловіком. Донька [PERSON] в цей час була в батьків. Її батько проживає в тому ж будинку, та займався проведенням ремонту в квартирі, за кошти, які вони заробляли. В 2020 році вона розлучилася з чоловіком [PERSON] , а донька [PERSON] поїхала в село до бабусі, оскільки навчання було в онлайн-режимі через карантин. Коли донька в 2020 році в вересні повернулася на навчання, замки в квартирі вже були змінені, і вона не змогла зайти всередину. Дідусь сказав їй, щоби вона забирала свої речі і більше сюди не з`являлася. Донька спілкувалася з батьком, він сказав, що в квартирі живуть квартиранти. Допитана як свідок позивачка [PERSON] показала що з народження вона з батьками жила по [ADDRESS] . В 2011 році батьки поїхали на заробітки в Росію, куди періодично виїжджали на довгий період до 2018 року. В цей час в квартирі робили ремонт. В 2019 році мама переїхала до бабусі, яка жила в цьому ж будинку, а вона залишилася проживати з батьком. В 2020 році, під час карантину у зв`язку з короновірусною інфекцією, вона поїхала тимчасово в село до бабусі, а коли приїхала в вересні, в свою квартиру вже не змогла увійти, тому що ключі були змінені. Подзвонила до батька, який виїхав з квартири, той зв`язався з дідусем. [PERSON] відчинив двері і сказав забирати речі і більше сюди не приходити. На цей час вона змушена проживати з матір`ю в селі Воля. Навчається в коледжі в місті Тернополі, і змушена щодня добиратися. Іншого житла в неї немає. Дід [PERSON] там ніколи не проживав, а від друзів, які проживають в будинку, їй відомо, що там живуть квартиранти. Допитаний як свідок [PERSON] показав що він є батьком [PERSON] . Його донька вийшла заміж за сина позивача [PERSON] - [PERSON] . [PERSON] не проживав по [ADDRESS] , а перебрався жити в село Дворіччя до своєї другої дружини. В 2011 році донька із зятем поїхали на заробітки в Росію, де були 7 років. Гроші, які вони там заробили, витрачали на ремонт та умеблювання сучасними меблями квартири по [ADDRESS] . На той час [PERSON] сказав, що йому цієї квартири не потрібно, забрав свої речі, і зовсім не брав участі в ремонті та облаштуванні приміщення, воно його не цікавило. В 2019 році донька розійшлася із [PERSON] , пізніше він виїхав в США. Дочка в 2021 році переїхала проживати до теперішнього чоловіка. Дочка та внучка хотіли повернутися до квартири, але [PERSON] поміняв в ній замки. На цей час там проживають посторонні люди - квартиранти. Онука вчиться в коледжі в місті Тернополі, і через те, що дід не дає їй доступу до квартири, змушена кожного дня добиратися із села Воля. Допитаний як свідок [PERSON] показав що він є двоюрідним братом [PERSON] , довгий час проживав в росії, нещодавно переїхав в Україну. Знає, що його невістка - [PERSON] проживала в гуртожитку в місті Тернополі, їздила працювати на Чукотку. В 2020 році племінник розучився із дружиною. Допитаний як свідок [PERSON] дав подібні покази. Показав, що один раз був в квартирі по [ADDRESS] приблизно в 2012-2013 роках, там жила [PERSON] з [PERSON] . Допитаний як свідок [PERSON] показав, що він з 1983 року живе в гуртожитку. [PERSON] там розпочинав жити з дружиною [PERSON] . До 2019 року знає, що там жив [PERSON] з дружиною та донькою. З 2021 року бачить, що там живе [PERSON] , майже кожного дня його бачить в обідню перерву. Допитаний як свідок [PERSON] показав, що він живе в гуртожитку по [ADDRESS] . [PERSON] жив, поки не одружився [PERSON] , який там почав проживати з дружиною [PERSON] . Знає, що вони тривалий час їздили в росію. Жили там, поки не посварилися. Знає, що зараз там живе донька теперішньої дружини [PERSON] . [PERSON] там не живе, інколи він його там бачить. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши та оцінивши докази, суд доходить такого висновку. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої - другої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Разом з тим згідно з частиною другою статті 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). Тобто при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у порядку статей 71, 72 ЖК України, доказуванню сторонами та встановленню судами підлягають обставини тривалості тимчасової відсутності особи у житловому приміщенні, а також поважність причин такої відсутності. Водночас у разі вирішення спору на підставі статті 107 ЖК України обставини поважності тимчасової відсутності особи в житловому приміщенні доказуванню сторонами та встановленню судами не підлягають, а значення має доведення обставини вибуття особи на постійне місце проживання в інше жиле приміщення. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі № 761/44727/16-ц. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у справі № 662/397/15-ц від 08.06.2021. Вирішуючи позов в частині позовних вимог [PERSON] про визнання такою що втратила право користування жилим приміщенням [PERSON] , суд виходить і з такого. Як встановлено із показань самої [PERSON] , допитаних свідків [PERSON] , [PERSON] , у зв`язку із розірванням шлюбу із [PERSON] вона покинула житло за адресою [ADDRESS] , а у зв`язку із одруженням із [PERSON] , змінила своє місце проживання на [ADDRESS] . Тому, суд доходить висновку, що [PERSON] добровільно вибула на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, в інше житло, а тому наявні підстави, передбачені частиною другою статті 107 ЖК України для визнання її такою, що втратила права користування жилим приміщенням. При цьому доказів того, що їй чинилися перешкоди в користуванні спірним житловими приміщенням суду не надано, а її відсутність в спірному житлі не є тимчасовою Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині позову про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням [PERSON] , суд виходить із такого. Як стверджує [PERSON] та [PERSON] , та не заперечив [PERSON] , [PERSON] після розірвання шлюбу залишилася проживати з батьком. У зв`язку із карантином та дистанційним навчанням, тимчасово, поїхала в село до бабусі, а коли повернулася в вересні 2020 року, вже не могла потрапити в квартиру, у зв`язку із тим що [PERSON] змінив ключі від квартири. Тому, суд вважає, що [PERSON] не вибувала на постійне місце проживання в інше житло, а тимчасово, у зв`язку із неможливістю проживати у спірному житлі, проживала з матір`ю. Відповідно до статті 71 Житлового Кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Суд вважає, причини, з яких [PERSON] тимчасово не проживала за адресою [ADDRESS] поважними. Так, згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska andKryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є відповідачка [PERSON] та [PERSON] , який є сином позивача, з народження була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] , а тому має стійкий зв`язок із вказаним приміщенням, іншого житла не має. Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Частиною третьою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Суд вважає, що доводи позивача про відсутність у дитини права на користування спірним житлом з тих підстав, що вона проживає за місцем проживання своєї матері, є необгрунтованими, оскільки син позивача - [PERSON] є батьком дитини і має рівні з матір`ю дитини права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд зауважує, що неповнолітня дитина не може проживати сама, оскільки потребує батьківської опіки і допомоги. При цьому, як визнають сторони, [PERSON] в спірному приміщенні також не проживає, оскільки виїхав за кордон. Відтак, відсутність [PERSON] у спірному приміщенні викликана поважними причинами. Через свій неповнолітній вік, [PERSON] не могла проживати сама без батьків. З цих підстав суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що [PERSON] вибула з спірного приміщення та була в ньому відсутня без поважних причин більше шести місяців. [PERSON] 10.06.2023 досягла повноліття, однак, як видно із матеріалів справи, [PERSON] , вже після досягнення нею повноліття, не допускає онуку до її житла, змінив ключі. Як стверджують свідки, надає житло для проживання посторонніх осіб, що він підтвердив в судовому засіданні. Також, зважаючи на те, що знайшло своє підтвердження здійснення перешкод в користуванні жилим приміщенням для [PERSON] її дідусем [PERSON] , про що свідчить його пояснення в судовому засідання, в яких він підтвердив зміну замків, заперечив право проживання та вселення її в жиле приміщення, а також інформацією з Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області, суд вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити та усунути перешкоди [PERSON] в користуванні жилим приміщенням по [ADDRESS] . шляхом її вселення у вказане житло. Суд виходить із того, що статтею 396 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про визнання таким що втратив право користування жилим приміщенням [PERSON] , суд виходить із такого. Позивачка за зустрічним позовом стверджує, що [PERSON] більше шести місяців не проживає у спірному приміщенні, а в ньому проживають посторонні люди. [PERSON] заперечив вказані обставини, пояснив, що він працює в місті Тернополі, а тому проживає в спірному гуртожитку. На вихідні їздить до дружини в село Дворіччя, яка хворіє. Оцінивши надані докази, суд доходить такого висновку. Як видно із пояснень сторін, [PERSON] до 2020 року не проживав у спірному житловому приміщенні, оскільки у вказаному приміщенні проживали його син, невістка та онука. Сам він проживав в іншому населеному пункті з теперішньою дружиною. Також, згідно показаннями [PERSON] , свідка [PERSON] , з 2020 року [PERSON] , проживає у вказаному приміщенні, оскільки працює в місті Тернополі, а на вихідні їздить до дружини. Суд вважає, що показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не є достатніми, достовірними та належними доказами того, що [PERSON] протягом останніх шести місяців не проживає у спірному приміщенні. Так, показання відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід оцінювати критично, оскільки вони на цей час не проживають в будинку, та розповідають про факт не проживання позивача за первісним позовом з чужих слів, є зацікавленими особами. [PERSON] є батьком відповідачки [PERSON] та також є зацікавленою особою. Інших доказів непроживання [PERSON] по [ADDRESS] суду не надано. Рішення суду не може ґрунтуватися не припущеннях. Тому, суд доходить остаточного висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] слід відмовити у зв`язку із недоведеністю позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, що судом задоволена одна позовна вимога немайнового характеру [PERSON] до [PERSON] та одна позовна вимога немайнового характеру [PERSON] до [PERSON] , а тому, у відповідності до статті 141 ЦПК України, слід стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 1073 гривні 60 копійок судового збору та стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 1073 гривні 60 копійок судового збору Враховуючи наведене та

Outcome: partial