Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

У грудні 2023 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 26.01.2008\~вона перебувала\~в шлюбі з відповідачем та шлюб між ними було розірвано рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 24.01.2023 в справі № 295/9837/22, яке набрало законної сили. Від шлюбу вони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу 26.05.2018 ними було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на відповідача. Однак після розірвання шлюбу він відмовив їй у добровільному порядку поділити майно. Тому позивач просить визнати квартиру [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 26.05.2018, зареєстрованого в реєстрі за № 4796, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я., спільною сумісною власністю подружжя, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину цієї квартири в порядку поділу майна подружжя, стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира Семенцової Л.М. від 19.01.2024 відкрито провадження в справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач відзив на позовну заяву до суду не направив. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, зазначивши про підтримання позову. У судове засіданні відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився, надав до суду заяву, в якій вказав про визнання позову та просить проводити розгляд справи за його відсутності. Частиною ч. 3 ст. 211 ЦПК України\~передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності на підставі наявних у справі матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. 26.01.2008 між сторонами було зареєстровано шлюб, що встановлено з копії паспорта позивача (а. с. 6, 7). Під час перебування в шлюбі, 26.05.2018 сторонами придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 63,74 кв. м та житловою площею 36,80 кв. м, що підтверджується укладеним між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я., зареєстрованим у реєстрі за № 4796 (а. с. 12). Право власності на зазначену вище квартиру було зареєстроване за відповідачем згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.05.2018 на підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири (а. с. 13). Як убачається із звіту про оцінку спірної квартири, складеного директором «Бюро оцінки «Фенікс-А» Сергєєвою С.Ю., станом на 20.04.2023 ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 605600,00 грн, а 1/2 її частина 302800,00 грн (а. с. 34). За правилами ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що визначено ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Аналіз досліджених судом доказів та визнання відповідачем позову вказує на те, що під час перебування в шлюбі сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] . Таким чином, за відсутності доказів, які б підтверджували, що спірна квартира була придбана не за спільні кошти подружжя [PERSON] , суд вважає, що квартира належить до об`єкту їхньої спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними. Майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, при його розподілі ділиться в рівних частках між ними, якщо шлюбним договором або домовленістю не визначено іншого. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 в справі № 725/1776/18. Аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, від 04.03.2020 у справі № 761/22696/17. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~У правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-2565цс16 у постанові від 18.01.2017, вказано про те, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної\~сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4-5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно в їх спільній частковій власності. Враховуючи рівність часток подружжя в праві спільної сумісної власності на спірне майно, що визначено ч. 1 ст. 70 СК України, і відсутність домовленості між ними та шлюбного договору щодо визначення іншого розміру їхніх часток у праві власності на нього в разі поділу майна, відсутність доказів щодо неподільності квартири, а також за відсутності умов, передбачених ч. ч. 4 та 5 ст. 71 СК України, суд здійснює її поділ, визнавши за позивачем та відповідачем право власності на неї по 1/2 його частині. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтереси інших осіб, тому приймається судом. При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд керується ч. 2 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 50 відсотків судового збору за одну вимогу немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру, сплаченого позивачем при поданні позову, та в зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті вважає необхідним повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору.

Outcome: approved