Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить визнати на нею право власності на 1/2 частину наступного майна: житлового будинку по [ADDRESS] ; транспортного засобу "Renault Mеgane" 2005 року випуску; автомобіль марки "Mercedes-Benz" д.н.з. [NUMBER] та земельної ділянки площею 0,2500га, кадастровий №4624880900:19:009:0010, яка розташована в [ADDRESS] та надана для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд. На обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 28.05.1998р. по 11.05.2022р. вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання у шлюбі 23.12.2005р. вони купили спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, право власності на який було зареєстровано за відповідачем. Автомобілі марки "Renault Mеgane" 2005 року випуску та "Mercedes-Benz" д.н.з. [NUMBER] . Земельна ділянка на якій знаходиться будинок на час купівлі-продажу та на час державної реєстрації права власності на нього не являлась об`єктом приватної власності і нікому на праві власності не належала. У зв`язку з цим рішенням Ванівської сільської ради №862 від 10.08.2020р. відповідачу, на котрого зареєстровано право власності на цей будинок передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2500га, кадастровий №4624880900:19:009:0010, яка розташована в [ADDRESS] та надана для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд. Відповідач відмовляється в позасудовому порядку здійснити поділ даного майна, тому, вона змушений звернутися з даним позовом до суду. Представник позивача - адвокат Романів С.І. надав суду заяву у якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не прибув та не повідомив суд про причини неявки, хоча належним чином повідомлявся про місце та час судового розгляду справи. Відзив на позов не надав. Заяви про розгляд справи у його відсутності суду не поступало. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За таких обставин та зі згоди представника позивача судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступних висновків. З 28.05.1998р. по 10.05.2022р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що стверджуються рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 10.05.2022р. 23.12.2005р. між [PERSON] в особі представника [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] . 28.12.2005р. за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , що встановлено з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого ДКП "Червоноградське МБТІ" від 28.12.2005р. Рішенням Ванівської сільської ради №862 від 10.08.2020р. затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в [ADDRESS] та передано вказану земельну ділянку площею 0,2500га у приватну власність [PERSON] 26.05.2021р. за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,2500га, кадастровий №4624880900:19:009:0010, яка розташована в [ADDRESS] , що стверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу встановлено, що за [PERSON] 23.12.2014р. зареєстрований, автомобіль марки "Mercedes-Benz" д.н.з. [NUMBER] , білого кольору, 1999 року випуску. Також, з дослідженого договору купівлі-продажу від 05.05.2021р. [PERSON] придбав, автомобіль марки "Renault Mеgane", 2005 року випуску, ідентифікаційний № [NUMBER] . Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 370 ЦК України, частки майна дружини та чоловіка у спільній сумісній власності є рівними. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Разом з цим, частиною першою статті 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з частиною першою статті 120 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Вказані норми встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудовних будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані. Відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 3К України, 377 ЦК України. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка набута відповідачем [PERSON] в період шлюбу з позивачем у порядку приватизації. На цій земельній ділянці розташований житловий будинок, який є об`єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки, також, придбаний на підставі договору купівлі-продажу в період перебування сторін у шлюбі. За таких підстав, спірне майно, в розуміння ст.61 СК України, є таким, що набуте в інтересах сім`ї та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, зазначене вище нерухоме майно (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельна ділянка та автомобілі марки "Renault Mеgane" та "Mercedes-Benz"), з врахуванням презумпції рівності часток, належить сторонам порівну, оскільки набуте під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, та доказів зворотнього суду не надано. Суд враховує також ту обставину, що домовленості про відступлення від рівності часток у спільній власності між сторонами не було, а тому дійшов висновку про підставність позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ст.141 ЦПК України, зі сторін слід стягнути в дохід держави судові витрати у виді судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Так, ухвалою від 09.05.2023р. позивачці [PERSON] відстрочено сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення рішення по справі. Оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, то з [PERSON] слід стягнути на користь держави вказані судові витрати. Відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на правову допомогу.

Outcome: approved