Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

У липні 2023 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з вищезазначеним позовом, у якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ №23 від 13 квітня 2022 року та №35 від 29 квітня 2022 року, видані КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом`янського району м. Києва»; стягнути з відповідача на користь позивача суму недоотриманої заробітної плати за весь час дії наказів у розмірі 171523,81 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач працював завідувачем складом паливно-мастильних матеріалів в КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом`янського району м. Києва» з 16 серпня 2017 року по 03 квітня 2023 року. 14.04.2022 в односторонньому порядку наказом №23 від 13 квітня 2022 року переведено позивача на неповний робочий час 2 години на день, а 29 квітня 2022 року наказом №35 встановлено неповний робочий день в 2 години з режимом роботи понеділок-п`ятниця з 8.00 до 10.00 год. Переведення на неповний робочий день є незаконним, оскільки КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом`янського району м. Києва» продовжувало укладати договори на закупівлю бензину, дизельного палива та мастил у звичайних обсягах, постачальниками здійснювалось систематичне постачання на підприємство матеріалів. Обсяг роботи позивача не змінився, автопарк працював у звичайному режимі. Всі інші працівники підприємства працювали у звичайному режимі повний 8-годинний робочий день. У травні 2022 року на підприємстві введено нову посаду помічника завідувача складом й прийнято особу на повний робочий день. Позивач заяву на переведення на неповний робочий час не писав. Відтак недоотримана позивачем заробітна плата за весь час дії наказів з 14 квітня 2022 року до дати звільнення 03 квітня 2023 року складає 171523,81 грн. З цих підстав просить позов задовольнити. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику. Витребувано у Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом`янського району м. Києва» докази. 29.08.2023 до суду надійшов відзив Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом`янського району м. Києва», у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначає, що у зв`язку із систематичним невиконанням трудових обов`язків і правил внутрішнього трудового розпорядку, звільнено позивача з посади завідувача складом паливно-мастильних матеріалів служби головного механіка. 15.04.2022 наказом №25 на підставі доповідної записки заступника головного інженера, позивачу винесено догану через систематичне порушення правил виробничої дисципліни. 22.04.2022 наказом №28 на підставі доповідної записки заступника головного інженера, позивачу повторно винесено догану через неодноразове порушення правил виробничої дисципліни. 26.04.2022 наказом №34 на підставі службової записки інженера з охорони праці, позивача втретє попереджено про недопустимість порушення правил виробничої дисципліни. 23.03.2023 наказом №21 на підставі службових записок начальника юридичного відділу та головного бухгалтера створено комісію по проведенню службової перевірки з метою виявлення повторних порушень позивачем трудової дисципліни. Комісією встановлено факт відсутності та не передання до бухгалтерії як матеріально-відповідальною особою позивачем товарно-транспортних накладних щодо приймання палива. На підставі викладеного, комісією прийнято рішення вжити заходи щодо витребування у позивача пояснень та надано пропозицію керівництву щодо звільнення. 03.04.2023 наказом №38-а [PERSON] звільнено з посади у зв`язку з систематичним невиконанням обов`язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку на підставі п.3 ст.40 КЗпП. З огляду на викладене, враховуючи численні порушення трудової дисципліни позивачем, представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими. 08.09.2023 до суду надійшов другий відзив Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом`янського району м. Києва», у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначає, що зміни в організації виробництва і праці відповідача полягали в оптимізації виробничих процесів, режиму робочого часу, спрямовані на збереженні робочих місць на підприємстві, запобіганню банкрутству, масовому звільненню працівників, збереженні кадрового потенціалу та зумовлені необхідністю зменшення виробничих витрат у період дії воєнного стану. Отже, дії відповідача щодо зміни в організації виробництва та праці були обґрунтованими та документально оформленими. Щодо заробітної плати, позивач отримував навіть при неповному робочому дні заробітну плату вище, ніж прожитковий мінімум. 12.09.2023 до суду надійшли заперечення на відзив, у яких позивач зазначає, що відповідач переведення на неповний робочий день пов`язує із порушенням трудової дисципліни, що не незаконним. Окрім того, переведення позивача на неповний робочий час відбулось 13 квітня 2022 року, тоді як видання наказів про дисциплінарні стягнення розпочались з 15 квітня 2022 року. Відповідачем не надано доказів проведення в ШЕУ змін в організації виробництва і праці, оптимізації виробничих процесів до переведення позивача на неповний робочий день, що є необхідною передумовою проведення змін в організації праці позивача. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін цивільної справи - в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. Відповідач у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що наказом КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом`янського району м. Києва» від 13 квітня 2022 року №23 «Про встановлення неповного робочого дня», встановлено з 14 квітня 2022 року до завершення дії воєнного стану неповний робочий день завідуючому складом (ПММ) [PERSON] з таким режимом роботи: понеділок-п`ятниця - 4 год на день (20 годин на тиждень), субота, неділя - вихідні дні (а.с.6). Наказом КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом`янського району м. Києва» від 29 квітня 2022 року №35 «Про встановлення неповного робочого дня», встановлено з 02 травня 2022 року завідуючого складом (ПММ) [PERSON] неповний робочий день з таким режимом роботи: понеділок-п`ятниця - з 8-00 до 10-00 год (2 год на день), субота, неділя - вихідні дні (а.с.7). Наказом КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом`янського району м. Києва» від 03 квітня 2023 року №38-п, звільнено з роботи [PERSON] завідувача складом паливо-мастильних матеріалів служби головного механіка 03 квітня 2023 року у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, п.3 ст.40 КЗпП України (а.с.46). Відповідно до копії довідки про доходи від 17 серпня 2023 року №32, [PERSON] виплачено: за квітень 2022 року 14985,75 грн; за травень 2022 року 4164,58 грн; за червень 2022 року 4180,84 грн; за липень 2022 року 4386,93 грн; за серпень 2022 року 4386,93 грн; за вересень 2022 року 4501,97 грн; за жовтень 2022 року 4271,88 грн; за листопад 2022 року 4386,93 грн; за грудень 2022 року 4406,91 грн; за січень 2023 року 4406,91 грн; за лютий 2023 року 3290,19 грн; за березень 2023 року 5590,53 грн; за квітень 2023 року 24827,65 грн (а.с.37-38). Згідно зі ст.ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. У зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України у справі №6-59цс12, виклавши його у постанові від 04 липня 2016 року. Згідно зі ст.103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України. Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (далі Указ) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Відповідно до змін, внесених Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та наразі діє. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 15 березня 2022 року прийнято Закон України №2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до ст.1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. Частиною 2 ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону №2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Тобто, в період дії воєнного стану гарантуються не тільки права, а й діють обмеження трудових прав для певної категорії працівників. З огляду на викладене, положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю. Водночас, норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Зі змісту оспорюваних наказів вбачається, що встановлення позивачу неповного робочого дня обґрунтовано Законом України «Про правовий режим воєнного стану» та у зв`язку з виробничою необхідністю метою ефективного використання фонду оплати праці. Однак, відповідачем не обґрунтовано необхідність його застосування конкретно саме до позивача. Крім того, за період прийняття та дії спірних наказів у матеріалах справи містяться: копії довідок про встановлення доплат, надбавок, виплат премій працівникам (а.с.35); наказів про внесення змін до штатного розпису, а саме введено нові посади - заступник головного інженера, начальник юридичного відділу, заступник завідувача складу паливо-мастильних матеріалів (а.с.36); наказів про прийом на роботу (а.с.39, 40, 42, 44). У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, §50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchliv.France, заява № 35787/03, §29). При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kartv. Turkey [ВП], заява № 8917/05, §79; «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, §24); «Ешим проти Туреччини» (Esimv.Turkey, заява № 59601/09, §21). Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до постанови Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тобто позивач, з урахуванням визначених нормами процесуального законодавства принципів змагальності та диспозитивності, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Відповідач наведені в позові обставинини не спростував, відповідність своїх дій вимогам закону не довів. Виключне право роботодавця здійснювати зміни в організації виробництва і умов праці не звільняють його, як роботодавця або уповноважену особу роботодавця, від обов`язку довести ці обставини за допомогою належних доказів, оскільки підтвердження або спростування таких обставин безпосередньо стосується права працівника на гарантовані умови праці та захисту від незаконного звільнення. Крім того, відповідно до ст.94 КЗпП України та ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Зі змісту позовної заяви вбачається, що оплата праці позивача в період дії спірних наказів розраховувалась від кількості робочих годин. Відповідач вказаний розрахунок не спростовув, обмежившись посиланням на те, що в цей період позивач отримував заробітну плату більшу, ніж прожитковий мінімум на працездатну особу. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2788,85 грн.

Outcome: approved