Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до Сквирського районного суду Київської області із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, у якій просить встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Заявлені вимоги мотивує тим, що він народився [INFO] у м. Махачкала, Дагестанської автономної республіки. З дитинства активно займався спортом - вільною боротьбою і неодноразово в підлітковому віці ставав призером змагань як регіонального, так і республіканського рівня. Внаслідок запрошення батька заявника на нове місце роботи, спільно з матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] у 1989 році сім`я переїхала на постійне місце проживання до м. Ворошиловград Української РСР (на даний час м. Луганськ, Україна). У спортивному клубі «Трудові резерви» м. Ворошиловград [PERSON] продовжив займатися вільною боротьбою. У березні 1990 року, у м. Ворошиловград Української РСР, при досягненні 16 років заявник отримав паспорт громадянина Української РСР. Після перемоги на кубку світу в м. Толедо (Іспанія) він був запрошений до федерації боротьби у м. Київ та продовжив власну спортивну кар`єру у школі олімпійського резерву, що знаходиться у м. Біла Церква Київської області. З 01.08.1991 заявник разом з батьками переїхав на постійне місце проживання до м. Сквира Київської області, де сім`я винаймала квартиру та мала постійне місце проживання. А також це надавало можливість тренуватися у школі олімпійського резерву в м. Біла Церква. У грудні 1994 року він був призваний на військову службу як громадянин України та прийняв присягу на вірність народу України. Під час проходження військової служби був зарахований до складу національної збірної команди України з вільної боротьби. У подальшому у одному із паспортних столів м. Києва (якому саме на даний час не пам`ятає) на підставі паспорта радянського зразка отримав загальногромадянський закордонний паспорт України, для можливості участі у змаганнях за кордоном, як члена національної збірної команди України. За час служби у Збройних Силах України заявник виступав у складі національної збірної команди України з вільної боротьби, внаслідок чого на чемпіонатах Європи виборов бронзові медалі, а саме у м. Фрібург (Швейцарія) в 1995 році та у м. Будапешт (Угорщина) в 1996 році. Окрім того, як член Олімпійської збірної команди України брав участь у літніх олімпійських іграх в м. Атланта (США), де обійняв почесне 7 місце серед усіх учасників власної вагової категорії. Після звільнення зі строкової служби, заявник продовжував проживати за адресою винайманого житла у [ADDRESS] , тренуватися в Україні та займався підприємницькою діяльністю як самозайнята особа. Маючи ряд великих замовлень, пов`язаних з його підприємницькою діяльністю заявник виїхав до Туреччини, де придбав собі житло, що надало можливість отримання посвідку на право проживання, де і проживав останнім часом. Унаслідок землетрусу, що відбувся в Туреччині 06.02.2023, будинок, у якому знаходилася квартира заявника, був знищений та у зв`язку з цим він втратив частину документів, у тому числі й паспорт громадянина України для виїзду за кордон. З метою відновити документи громадянина України звернувся до Посольства України в Турецькій республіці, однак йому було відмовлено через відсутність інформації в Міграційній службі України про нього як громадянина та про видані йому документи. Вказує, що мав паспорт радянського зразка, однак втратив його та своєчасно не оформив паспорт громадянина України. Заявник також вказує про неможливість в інший спосіб встановити факт його постійного проживання на території України, тому звернувся до суду. 22.02.2024 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Коваленку О.М. 22.02.2024 року ухвалою відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку окремого провадження. 04.03.2024 року на адресу суду від заінтересованої особи Білоцерківського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області надійшла заява з проханням розглядати справу без участі їх представника (а.с.38). Також у заяві зазначено, що з 04.04.2016 територіальними органами та підрозділами ДМС припинено здійснення повноважень у сфері реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та внесення відомостей до карток реєстрації. Також у Білоцерківському об`єднаному відділі відсутні документальні підтвердження факту постійного проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України . 11.03.2024 на адресу суду надійшла заява представника заявника [PERSON] - адвоката Кучерука Максима Васильовича з проханням розглядати справу без участі [PERSON] та його представника, заявлені вимоги підтримують в повному обсязі (а.с.39). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання на підставі вимог ст. ст. 211, 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в м. Махачкала Дагестанської автономної радянської соціалістичної республіки, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 19.04.1974 року, актовий запис 674 (а.с.7). З 01.08.1991 року [PERSON] проживав у м. Сквира Київської області, що підтверджується копією Договору оренди житлового приміщення від 01.05.2014 року, у якому серед іншого є посилання на договір оренди житла від 01.08.1991, який був укладений між матір`ю заявника [PERSON] та попереднім власником житла (а.с.13-15). До заяви також долучено Афідевіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майдибурою О.В. 12.02.2024 року та зареєстрований в реєстрі за № 3574, у якому зафіксовані свідчення заслуженого майстра спорту України, заслуженого працівника фізичної культури і спорту України, олімпійського чемпіона, народного депутата IV-VII скликань, експрезидента Асоціації спортивної боротьби України [PERSON] . Зі свідчень [PERSON] вбачається, що він особисто знайомий з [PERSON] з 1990 року. Познайомився з ним як з потенційним членом збірної команди УРСР, з яким велися відповідні переговори керівниками федерації вільної боротьби УРСР. Станом на серпень 1991 року [PERSON] здійснював тренування у складі федерації вільної боротьби УРСР і в подальшому України. У той період тренування відбувалися у м. Біла Церква Київської області, а [PERSON] постійно проживав у м. Сквира Київської області, де винаймав житло з грудня 1990 до кінця 1997 року. Він неодноразово приїжджав до заявника та зрідка міг переночувати. Точної адреси на даний час не пам`ятає. У складі збірної України з вільної боротьби, у період з 1993 по 1996 роки він спільно із заявником виступали у різних вагових категоріях. Зокрема, [PERSON] на чемпіонатах Європи виборов бронзові медалі у м. Фрібург (Швейцарія) у 1995 році та у м. Будапешт (Угорщина) у 1996 році. Окрім того, як член Олімпійської збірної України заявник брав участь у літніх олімпійських іграх в м. Атланта (США), де обійняв почесне 7 місце серед усіх учасників власної вагової категорії. У грудні 1994 року громадянин України [PERSON] був призваний на строкову службу до Збройних сил України. Прийняв присягу на вірність народу України. З урахуванням його діяльності, дійсну військову службу він проходив при спортивному клубі військово-повітряних сил України в так званій «спортроті». У жовтні 1996 року, після проходження дворічної строкової служби, [PERSON] був звільнений з військової служби, а пізніше і виключений зі складу олімпійської збірної України з вільної боротьби. Де він проживав пізніше, а саме після 1997 року йому невідомо, оскільки після виключення [PERSON] зі складу олімпійської збірної України в кінці 1996 року спілкування стало рідшим, а в подальшому взагалі припинилося. На даний час спілкування здійснюється по телефону. Обставини зазначені у свідченнях [PERSON] корелюється з інформацією вказаною в Листі Міністерства молоді та спорту України від 29.08.2023 № 7592/4.3 та додатках до такого листа щодо виступів спортсмена національної збірної команди України з боротьби вільної [PERSON] у 1995-1996 роках (а.с.23). З архівної довідкою Галузевого державного архіву Міністерства оборони України № 4 від 08.01.2024 року вбачається, що [PERSON] 05.12.1994 був призваний на військову службу [INFO] (наказ начальника спортивного клубу Військово-Повітряних Сил України (по стройовій частині), м. Київ, від 07 грудня 1994 року № 79), 20.12.1994 прийняв присягу на вірність народу України (наказ начальника спортивного клубу Військово-Повітряних Сил України (по стройовій частині), м. Київ, від 20 грудня 1994 року № 88), у період з 20.10.1996 до 24.10.1996 був відряджений у м. Одесу для участі в Чемпіонаті Збройних Сил України з вільної та греко-римської боротьби у складі збірної команди ВПС (наказ начальника спортивного клубу Військово-Повітряних Сил України (по стройовій частині), м. Київ, від 16 жовтня 1996 року № 115) та 28.10.1996 звільнений з військової служби як такий, що відслужив встановлені законом строки дійсної військової служби (наказ начальника спортивного клубу Військово-Повітряних Сил України (по стройовій частині), м. Київ, від 28 жовтня 1996 року № 119) (а.с.22). Дані зазначені в архівній довідці Галузевого державного архіву Міністерства оборони України № 4 від 08.01.2024 року корелюються із записами наявними у Військовому квитку Серії [NUMBER] , виданому на ім`я [PERSON] , копія якого надана заявником та долучена до матеріалів справи (а.с.8-10). Відповідно до листа Державної міграційної служби України від 24.01.2024 №6.1-799/2-24, встановлено, що за наявними у ДМС даними, інформацію щодо оформлення паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я [PERSON] , [INFO] , не встановлено. Разом із цим повідомлено, що обліки підстав оформлення паспорта громадянина України зразка 1994 року (оригінали заяв про видачу паспортів громадянина Країни зразка 1994 року) зберігалися в територіальних підрозділах ДМС, які здійснювали їх оформлення на паперових носіях у формі картотек. З урахуванням того, що всю територію Автономної Республіки Крим та окремих територій Донецької та Луганської областей, які відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджених наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України з 20.02.2014, та на територіях яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, повідомлено, що станом на теперішній час, перевірити факти оформлення паспорта громадянина України територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС, які здійснювали свої функції на зазначених територіях, не вбачається за можливе (а.с.34). З листа [INFO] від 16.01.2024 № 1/2/682 вбачається, що [PERSON] не перебуває на військовому обліку у [INFO] та відповідно щодо нього відсутня особова справа та будь-яка інша інформація (а.с.19). У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Звернення [PERSON] до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, безпосередньо є пов`язаним з підтвердження існування обставин, з якими закон пов`язує набуття громадянства України. За встановленими обставинами заявник не має належного документального підтвердження вказаного факту, що унеможливлює його звернення до компетентних органів в порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27.03.2001 року № 215/2001, саме тому єдиним можливим способом захисту є звернення до суду із заявою про встановлення фактів, які відповідно до закону свідчать про набуття громадянства України та надають можливість звернутися до відповідних органів для отримання документів, що підтверджують громадянство України замість втрачених. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою набуття громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянами України є особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у п. 1 ч. 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, а зазначені у п. 2 - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Юридичне значення має факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08.10.1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27.03.2001 № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку). Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для отримання документів, що підтверджують громадянство України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Належність до громадянства України встановлюється на підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05.04.2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (в редакції дійсній станом на час вступу та проходження військової служби [PERSON] ) встановлено, що оборона країни від збройної агресії належить до найважливіших функцій держави і є справою всього народу України. Захист України - конституційний обов`язок кожного її громадянина. Також відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (в редакції дійсній станом на час вступу та проходження військової служби [PERSON] ) визначено, що загальний військовий обов`язок не поширюється на іноземних громадян і осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають на території України. Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (в редакції дійсній станом на час вступу та проходження військової служби [PERSON] ) встановлено, що військова служба - є почесним обов`язком кожного громадянина України, особливим видом державної служби, пов`язаної з виконанням громадянином України загального військового обов`язку і службою на конкурсно-контрактній основі у Збройних Силах України та інших військах, створених відповідно до законодавства України. У свою чергу згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (в редакції дійсній станом на час вступу та проходження військової служби [PERSON] ) зазначено закону визначено, що громадяни України, які призвані або добровільно вступили на військову службу, приймають Військову присягу на вірність народу України і тільки після цього можуть бути направлені на навчання чи для інших військових потреб за межі України. За таких обставин з аналізу зазначених норм закону вбачається, що військову службу в Збройних Силах України могли проходити виключно громадяни України. За таких обставини, суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає встановленим факт постійного проживання громадянина колишнього СРСР [PERSON] на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) і набуття ним громадянства відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», що надає йому право звернутися до відповідних органів для отримання документів, які підтверджують громадянство України, тому заява у цій частині підлягає задоволенню з витлумаченням вимоги відповідно до належного способу захисту прав заявника. Водночас, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні заяви в частині встановлення факту постійного проживання [PERSON] на території України на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) з огляду на таке. Кожна з підстав визначених у ч. 1 ст. Закону України «Про громадянство України», у тому числі й підстави зазначені в пунктах 1 та 2, є окремими підставами, які підтверджують факт належності до громадянства України, однак вони відрізняються моментом, з якого набувається громадянство. Відповідно встановлення факту постійного проживання громадянина колишнього СРСР [PERSON] на території України на момент проголошення незалежності України і набуття ним громадянства України згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» з 24.08.1991 саме по собі виключає необхідність встановлення факту його проживання на території України на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» і набуття ним громадянства України згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» з 13.11.1991, оскільки після встановлення першого із зазначених фактів другий не буде мати юридичного значення. На підставі викладеного та

Outcome: partial