Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

У листопаді 2021 позивач звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору виконаним, визнання договору іпотеки припиненим та зняття заборони на відчуження (іпотеки). Так, в обґрунтування позовної заяви зазначено, що між позивачем та відповідачем був укладений Кредитний договір № K3JWGK150006732, за умовами якого, Банк надав позивачу кредит в розмірі 740 170,20 грн. Крім того, 21 березня 2008 року між позивачем та відповідачем, як іпотекодержателем для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № K3JWGK150006732 від 19.02.2008 року було укладено договір іпотеки, за яким в забезпечення виконання зобов`язань позивач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 265,40 кв.м., житлова площа - 101,20 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Починаючи з 2010 року між позивачем та відповідачем судами різних інстанцій розглядались спори з приводу різних обставин та підстав. Так, 26 травня 2021 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постанову Київського Апеляційного суду від 22 січня 2020 року було змінено, а саме щодо суми заборгованості, сум судового збору, змінивши їх відповідно до настання строку виконання зобов`язання - 05 липня 2013 року. Таким чином, сума заборгованості по кредитному договору була остаточно визначена постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року. Сума заборгованості визначена постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року є остаточною і оскарженню не підлягає. [PERSON] , як кредитором та дружиною [PERSON] , як поручителем по зазначеному вище кредитному договору у відповідності до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року заборгованість була повністю сплачена, що підтверджується відповідними квитанціями. Також було сплачено судові витрати визначені у постанові Верховного суду від 26 травня 2021 року. Таким чином, позивачем було сплачено всю заборгованість перед ПАТ «КБ «Приватбанк», яка була визначена постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року. З врахуванням зазначеного, позивач вважає, що договірні зобов`язання за кредитним договором є припиненими. Також, у зв`язку з виконанням зобов`язань, позивач вважає, що договір іпотеки є припиненим. Відтак, позивач просить суд: - визнати кредитний договір K3JWGK150006732 від 19.02.2008 року, укладений між, [PERSON] та ПАТ «КБ «Приватбанк» в особі начальника Яготинського відділення Печорської філії ПАТ «КБ «Приватбанк» Цимбалюком М. М. виконаним; - визнати договір іпотеки від 21.03.2009 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «КБ «Приватбанк» в особі начальника Яготинського відділення Печерської філії ПАТ «КБ «Приватбанк» Цимбалюком М. М. припиненим; - зняти заборону відчуження зазначеного в договорі іпотеки від 21.03.2009 року жилого будинку під [ADDRESS] , який належить [PERSON] ; - стягнути з відповідача ПАТ «КБ «Приватбанк» сплачений судовий збір в розмірі - 2724,00 грн. 15.11.2021 Яготинським районним судом Київської області було направлено позовну заяву за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. 30.12.2021 ухвалою суду було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 10.04.2023 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що висновки та твердження позивача передусім ґрунтуються на помилковому довільному тлумаченні ст.ст. 599, 625, 1048, 1049, 1050 ЦК України та змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12 та інших постанов Верховного Суду. Представник відповідача вказує, що на противагу таким доводам позивача, досить показовою для застосування у спірних правовідносинах є постанова Верховного Суду від 05.03.2019 року по справі № 5017/1987/2012, в якій Верховний Суд дійшов до наступних висновків на підставі правових позицій, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 і від 23.05.2018 року у справі №910/1238/17: юридичний факт пред`явлення банком до позичальника вимоги про погашення кредиту не припиняє на майбутнє всі без винятку зобов`язальні правовідносини сторін за кредитним договором; банк не позбавляється права на отримання процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі кредитного договору, у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, нарахування яких охоплюється диспозицією норми ч.2 ст. 625 ЦК України. Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Відтак, будь-які рішення суду чи домовленості сторін про припинення зобов`язання виконанням договору, проведеним належним чином відсутні. Рішення суду про часткове задоволення позову банку стягнення заборгованості не є рішенням про припинення будь-яких зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки. Разом з тим, позивач вважає, що ним та його дружиною було виконано постанову Верховного Суду від 26.05.2021 року про стягнення заборгованості належним чином, що в силу ст. 599 ЦК України підставою для припинення кредитного договору Проте, представник відповідача не погоджується із такими доводами позивача, оскільки відсутні будь-які виконавчі провадження з виконання вказаного рішення. Більш того, має місце неповне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором станом на 27.03.2023 року, що підтверджується розрахунком заборгованості, який представник відповідача долучив до відзиву. Окрім цього, представник відповідача вважає, що позивачем помилково обраний спосіб захисту своїх прав. З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 16.05.2023 позивачем була подано нова редакція позовної заяви. 03.07.2023 на підставі розпорядження №207 було призначено повторний авторозподіл справи, у зв`язку із звільненням судді [PERSON] 04.07.2023 дана справа надійшла в провадження судді Ільєвої Т.Г. 04.07.2023 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. 13.07.2023 позивачем було подано пояснення в яких останній, не погоджувався з позицією представника відповідача. 14.03.2024 ухвалою суду нову редакцію позовної заяви було залишено без розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, до матіералів позову була долучена заява позивача про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання з`явилась, подала заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, встановлено, що 19.02.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений Кредитний договір № K3JWGK15006732, за умовами якого, Банк надав позичальнику кредит в розмірі 740170,20 грн. на термін до 19.02.2028 р., а позичальник прийняв кредит та зобов`язався повернути кредит Банку та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому Кредитним договором. З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором 19 лютого 2008 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки № KЗJWGK15006732, за умовами якого остання зобов`язалася відповідати в повному обсязі по борговим зобов`язанням позичальника, що виникають з умов кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним. Так, у зв`язку з невиконанням зобов`язань позивальником, Банк звернувся до суду в обґрунтування заявлених позовних вимог до позичальника та поручителя посилався на те, що станом на 06 жовтня 2015 року заборгованість позичальника перед банком становить 1 706 041,45 грн, яка складається з: 590 924,78 грн - заборгованості за кредитом; 448 869,07 грн - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 11 884,20 грн - заборгованості по комісії за користування кредитом; 572 885,24 грн - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафів: 250,00 грн - штраф (фіксована частина); 81 228,16 грн штраф (відсоткова складова). Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 березня 2017 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Постановою Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 624 563,28 грн, яка складається із: 590 924,78 грн - заборгованості за кредитом; 448 869,07 грн - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 11 884,20 грн - заборгованості по комісії за користування кредитом; 572 885,24 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2018 року скасовано, передано справу № 757/264/16-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 577 321,68 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами у розмірі 245 384,76 грн, штраф у розмірі 46 790,89 грн. У задоволенні інших позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Постановою Верховного суду у справі 757/264/16 від 26.05.2021 постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у частині позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, штрафу змінити, стягнувши солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19 лютого 2008 року № K3JWGK15006732 у розмірі 821 561,70 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 577 321,68 грн, заборгованість за відсотками у розмірі 204 879,94 грн. та штраф у розмірі 39 360,08 грн. Постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у частині стягнення судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги змінити, стягнувши з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви по 6 161,71 грн з кожного окремо та судового збору за подання апеляційної скарги по 6 777,88 грн з кожного окремо. Зазначене підтверджується, встановленими обставинами у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 (а.с. 17-26). Так, позивачем долучено до матеріалів справи копії квитанцій про сплату коштів, які визначені постановою Верховного Суду від 26.05.2021 (а.с. 27-29). Також, до матеріалів справи долучено копію листа Банку від 19.08.2021, в якій позивачу повідомлено про те, що зобов`язання належним чином нев виконанно, оскільки на дату звернення з позовною заявою про стягнення заборгованості, існувала певна заборгованість, що була обчислена на певну дату. Оскільки, на дату звернення до суду, а також в продовж розгляду справи та виконання рішення суду зобов`язання за кредитним договором не було виконано повністю на неповернену суму кредиту у продовжувались нараховуватись відсотки за його користування. Відтак, на заборгованість у [PERSON] наявна. З даних підстав Банк не видав довідки про відсутність заборгованості (а.с.30-31). З врахуванням зазначеного, варто вказати, що згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статей 11, 15 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, при цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Як правило, особа, чиї права порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України та не є вичерпним. За змістом пункту 3 частини другої цієї статті способами захисту цивільних прав та інтересів є зокрема й припинення дії, яка порушує право. Згідно з частинами 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності з частиною 2 статті 1050 ЦК якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до приписів ст. 572, 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення ст. 17 цього Закону містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у ст. 593 ЦК України. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Отже, відповідно до ст. 593 ЦК України, ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека, як забезпечувальне зобов`язання, що має похідний характер від основного зобов`язання, зокрема, припиняється у разі припинення виконанням зобов`язання, виконання якого забезпечене іпотекою. Підстави припинення іпотеки окремо визначені в ст. 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Згідно системного аналізу вищезазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому, законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання. За положеннями ч. 1 ст. 593 ЦК України, припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується. Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, в якій Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості само по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, незмінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов 'язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов 'язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.» Разом з тим, у постанові від 23.05.2018 року по справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що положеннями ч.1 ст. 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. У справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. З врахуванням зазначених обставин справи, суд прийшов до висновку, що виконання на думку позивача постанови Верховного Суду від 26.05.2021 не свідчить про те, що зобов`язання за кредитним договором виконанні в повній мірі, оскільки на дату звернення з позовною заявою про стягнення заборгованості, існувала певна заборгованість, що була обчислена на певну дату та була стягнута постановою Верховного Суду. Відтак, постановою Верховного Суду було стягнуто заборгованість за певний період, а не встановлено виконання забов`язань за кредитним та відподно іпотечним договором та визнання таких зобов`язань припиненими. Окрім цього, позивачем не долучено до матеріалів справи документів, про наявність виконавчого провадження на підставі виконання рішення суду та доказів виконання рішення суду, постанова виконавця, ловідка Банку про відсутність заборгованості. Посилання на квитанції не свідчить про те, що рішення виконано, а тому такі висновки суду можуть бути передчасними без належних доказів. Відтак, посилання позивача на виконання зобов`язань є належним чином необґрунтованими та не підтверджуються доказами. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Також ЄСПЛ зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що стороною позивача належним чином не було доведено обставин, кяі б свідчили, що стано на день розгляду справи наявні підстави для визнання зобов`язань за кредитним договором та припинення договору іпотеки. Також, суд вважає, що в загальному позиція позивача є досить необгрунтованою, належним чином не сформованою та обраний спосіб захисту, на думку суд, є не вірним. З врахуванням зазначених підстав позовні вимоги позивача є необґрунтованими, передчасними, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed