Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

25 січня 2022 року на адресу Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 01.07.2016 року [PERSON] перебував з відповідачем у трудових відносинах, працюючи на посаді заступника начальника служби структурного підрозділу «Служба комерційної роботи та маркетингу» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця». 18.10.2021 року позивач був змушений написати заяву про звільнення за власним бажанням з 18.10.2021 року у зв`язку з виходом на пенсію при відсутності власного внутрішнього волевиявлення. В той же день, позивач прийняв рішення про відкликання вказаної заяви. Про зміну свого рішення позивач повідомив відповідача, залишивши відповідну заяву про відкликання у скриньці для заяву, що знаходиться в приміщення регіональної філії «Донецька залізниця», а також засобом мобільного зв`язку о 13:51 год. 18.10.2021 року особисто повідомив першого заступника директора виконавчого РФ «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» Бєлана Д.О., якому безпосередньо підпорядкований СП «Служба комерційної роботи та маркетингу». Проте, 18.10.2021 року приблизно о 16:50 год. позивачу вручено для ознайомлення наказ від 18.10.2021 року за № 229/Н-ОС «Про припинення трудового договору (контракту). Під час ознайомлення позивач повідомив про відкликання ним заяви про звільнення та наявність наміру продовжити трудові відносини з відповідачем. Також [PERSON] здійснив відповідний напис в наказі про незгоду з ним. 19.01.2021 року позивач прийшов на своє робоче місце, але в приміщення його не було допущено. Враховуючи наведене, позивач вважає, що його було звільнено без законної підстави, а тому оспорюваний наказ підлягає скасуванню, з поновленням [PERSON] на роботі та виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи наведене позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог від 02.02.2022 року, просить: визнати незаконним і скасувати наказ регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» про припинення трудового договору (контракту) від 18.10.2021 року №229/Н-ОС з [PERSON] ; поновити на роботі [PERSON] на посаді заступника начальника служби комерційної роботи та маркетингу регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця»; стягнути з регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу (за період з 18.10.2021 року по 17.01.2022 року) в сумі 66287,29 гривень та зобов`язати РФ «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» нарахувати та виплатити [PERSON] середню заробітну плату по день фактичного поновлення на роботі; стягнути на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 гривень; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Ухвалою судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху у надано позивачу строк для усунення недоліків. 09 лютого 2022 року [PERSON] подав до Краснолиманського міського суду Донецької області заяву про усунення недоліків, зазначених в ухвалі судді від 26.01.2022 року, до якої долучив, зокрема, квитанцію про сплату судового збору, клопотання про поновлення строку на подання позовної заяви та заяву про уточнення позовних вимог від 02.02.2022 року. Ухвалою судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 10 лютого 2023 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 17.03.2022 року. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX зі змінами, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Розпорядженням Верховного Суду № 7/0/9-22 від 14.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Запорізької та Харківської областей)», відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість здійснювати правосуддя під час воєнного стану змінено територіальну підсудність судових справ з Краснолиманського міського суду Донецької області на Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська. 20 вересня 2023 року цивільна справа № 236/327/22надійшла до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2023 року, для розгляду даної справи визначено суддю Мачуського О.М. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 30 жовтня 2023 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, до суду не подавались. 17 листопада 2023 року представник Акціонерного товариства «Українська залізниця» Петренко І.В. через систему «Електронний суд» подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позивач з 25.12.2015 року працював на посаді ревізора комерційного дорожнього структурного підрозділу «Служба комерційної роботи та маркетингу» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», а з 01.07.2016 по 18.10.2021 - на посаді заступника начальника цієї служби. Наказом від 18.10.2021 № 229/Н-ос його було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. З працівником були проведені всі розрахункові виплати при звільненні, а саме: виплачена заробітна плата за жовтень 2021 року та вихідна допомога у розмірі 3 середньомісячних заробітків. У день звільнення, 18.10.2021 року [PERSON] відмовився отримувати свою трудову книжку, про що складено відповідний акт (додається), у зв`язку з чим, відповідно до п. 4.2 Інструкції направлено лист з вимогою щодо необхідності отримання трудової книжки або надання письмової згоди на пересилання трудової книжки поштою. Через військову агресію Російської Федерації та окупацією м. Лиман у 2022 році, квитанції про поштову відправку не збереглися. Згодом, трудова книжка була отримана, про що є запис у Журналі обліку видачі трудових книжок. Заяви від [PERSON] про відкликання попередньо поданої заяви щодо його звільнення до служби кадрової та соціальної політики не надходило. 19.10.2023 року, на посаду, попередньо зайняту позивачем, в порядку був прийнятий переведення [PERSON] .. Отже, відповідачем порушення норм трудового законодавства при звільненні [PERSON] допущено не було. Окрім того, строк звернення працівника до суду з вимогами про поновлення на роботі, згідно ст. 233 КЗпП України, визначено в один місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, тоді як позивач з даним позовом звернувся до суду 25 січня 2022 року, коли звільнення та відповідно вручення наказу про звільнення відбулося 18 жовтня 2021 року. Тобто, позивач пропустив передбачений КЗпП України строк звернення до суду з позовом про поновлення його на роботі. З урахуванням наведеного, представник відповідача просила застосувати до позовних вимог [PERSON] строки позовної давності та відмовити у їх задоволенні. Правом, передбаченим ст. 179 ЦПК України щодо подачі відповіді на відзив, позивач не скористався. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, натомість направив до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до\~статті 15 ЦК\~України \~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.07.2016 року працював на посаді заступника начальника служби структурного підрозділу «Служба комерційної роботи та маркетингу» регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». 18 жовтня 2021 року [PERSON] подав відповідачу заяву в якій просив звільнити його за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію вперше з 18.10.2021 року, які прийнято та зареєстровано провідним інженером відділу кадрів служби кадрової роботи та соціальної політики регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». На підставі даної заяви, директором виконавчим регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». [PERSON] було видано Наказ (Розпорядженн) № 229/Н-ос від 18.10.2021 року про припинення трудового договору (контракту) (далі - Наказ), яким [PERSON] звільнено з 18.10.2021 року з посади заступника начальника служби структурного підрозділу «Служба комерційної роботи та маркетингу» регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком вперше, за ст. 38 КЗпП України. З даним Наказом позивача ознайомлено 18.10.2021 року. Під час ознайомлення [PERSON] в Наказі здійснено запис «З наказом не згоден, оскільки він оформлений з порушенням, тобто на час оформлення наказу мною оформлена заява про відзив моєї першої заяви про звільнення.» Відповідно до Акту, складеного 18.10.2021 року працівниками РФ «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», [PERSON] у день звільнення відмовився від отримання трудової книжки. З наказом про звільнення ознайомлений із запереченнями. Відповідно до листа від 18.10.2021 № НЗ-1-02/389 на посаду заступника начальника служби структурного підрозділу «Служба комерційної роботи та маркетингу» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», яку займав [PERSON] в порядку переведення запрошений інший працівник - заступник начальника станції Авдіївка структурного підрозділу «Станція Покровськ» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» Гаврилюк А.З.. Наказом (Розпорядження) № 230/Н-ОС від 19.10.2021 року [PERSON] прийнятий на роботу з 19.10.2021 року на посаду заступника начальника служби структурного підрозділу «Служба комерційної роботи та маркетингу» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», в порядку переведення з структурного підрозділу «Станція Покровськ» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», на підставі заяви [PERSON] від 18.10.2021 року. Відповідно до листа начальника служби кадрової роботи та соціальної політики №122/НОЛ від 19.10.2021 року, адресованого [PERSON] , останнього повідомлено, що у зв`язку із поданням ним заяви про звільнення від 18.10.2021 року, його звільнено 18.10.2021 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (наказ №229/Н-ос від 18.10.2021 року) на підставі ст. 38 КЗпП України. У зв`язку з чим, [PERSON] необхідно з`явитись до відділу кадрів СП «Служба кадрової роботи та соціальної політики» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» для отримання трудової книжки, або надати письмову згоду на пересилання трудової книжки поштою (згідно п. 4.2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників»). Відповідно до листа начальника Структурного підрозділу «Юридична служба» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» № НФБ-8/861 від 13.12.2023 року [PERSON] був звільнений 18.10.2021 року наказом № 229/Н-ОС від 18.10.2021 року за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком вперше. З працівником було проведені всі розрахункові виплати при звільнення, а саме: виплачена заробітна плата за жовтень 2021 року та вихідна допомога у розмірі 3 середньомісячних заробітків. Позивач зазначає, що він 18.10.2021 року залишивши заяву про відкликання заяви про звільнення у скриньці для заяву, що знаходиться в приміщення РФ «Донецька залізниця», про що також особисто повідомив першого заступника директора виконавчого РФ «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» [PERSON] засобом мобільного зв`язку о 13:51 год. 18.10.2021 року. За наведених обставин позивач звернувся до суду із позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, адже вважає, що ним було відкликано заяву про звільнення й відсутні підстави для винесення оскаржуваного наказу. Вирішуючи питання про поновлення позивачу строку для оскарження наказу Наказу (Розпорядження) № 229/Н-ос від 18.10.2021 року про припинення трудового договору (контракту), суд виходить з наступного. Позивач у своїй заяві про поновлення строку на подання позовної заяви від 03.02.2022 року зазначає, що відповідачем не виконано обов`язку щодо отримання позивачем трудової книжки, а факт здійснення повного розрахунку при звільненні, позивач не має можливості спростувати чи підтвердити, оскільки кошті, які надходили від відповідача, були без цільового призначення. Водночас, постановою КМУ від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання ощиренню на території України корона вірусу COVID-19», зі змінами, з 12.03.2020 року встановлено на всій території України карантин, який продовжено до 31.03.2022 року. При цьому, відповідно до п. 1 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Позивач вказує, що відповідно до штампу на поштовому конверті, він звернувся до суду з даним позовом 17.01.2022 року. За таких обставин, враховуючи продовження строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, [PERSON] вважає, що наявні всі підстави для поновлення строку на подання позовної заяви. Згідно з ч.4\~ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до положень\~ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В той же час, ч. 1 ст. 258 ЦК України\~передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Така спеціальна позовна давність для вимог пов`язаних із порушенням законодавства про працю встановлена ст. 233 КЗпП України, положеннями якого визначено, що у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно зі ст.\~234\~КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 1\~Глави XIX «ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ» КЗпП України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: від 25 квітня 2023 року в справі № 380/15245/22 (адміністративне провадження № К/990/5056/23) зазначено, що «відповідно до пункту першого\~глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України\~під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених\~статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину». На час звернення позивача до суду з позовом щодо скасування наказу про звільнення, тобто 17.01.2022 року, на території України діяв карантин, встановлений постановою КМУ від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання ощиренню на території України корона вірусу COVID-19», зі змінами. Враховуючи наведені правової норми, доводи представника відповідача щодо пропущення позивачем строку на звернення до суду з позовом про скасування наказу про звільнення є безпідставними, оскільки звернувшись до суду з позовом 17.01.2022 року - під час дії карантину, позивач не пропустив місячний строк, оскільки такий строк продовжується на строк дії карантину. Таким чином,\~суд доходить\~висновку,\~що клопотання\~ [PERSON] \~щодо поновлення\~йому строку\~на подання позовної заяви є обґрунтованим, а його порушене право підлягає захисту в судовому порядку. Щодо позовних вимог про визнання незаконним і скасування Наказу (Розпорядження) № 229/Н-ос від 18.10.2021 року про припинення трудового договору (контракту) та поновлення на роботі, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У відповідності до ч. 1 ст.\~21 КЗпП України\~трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до\~ст.\~36\~КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,\~39). Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Таким чином, звернувшись 18.10.2021 року до відповідача із заявою про звільнення, позивач, скориставшись своїм правом, відповідно до вимог ч. 1\~ст. 38 КЗпП України, виявив бажання розірвати трудовий договір з відповідачем. Зі змісту складеної позивачем заяви про звільнення від 18.10.2018 року не вбачається строку звільнення, тобто працівник не просив розірвати трудовий договір негайно, чи в інший строк. Також, відсутній й докази домовленості між сторонами про строки звільнення позивача з роботи. Трудове законодавство не містить прямої норми щодо подання працівником заяви про відкликання заяви про звільнення, натомість, із змісту ч. 2\~ст. 38 КЗпП України, вбачається, що у разі якщо працівник не залишив робочого місця і не вимагає розірвання договору за раніш поданою заявою про звільнення, роботодавець не вправі звільнити такого працівника. Одночасно, п. 12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Отже, відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням - це безумовне право працівника. Однак, організаційні форми реалізації працівником цього права визначені не зовсім чітко та законодавство не встановлює обов`язкової письмової форми відкликання заяви про звільнення, тому відкликання може бути й усним, а доводитися воно може будь-якими доказами, які допускає цивільно-процесуальне законодавство. Законодавцем передбачено тільки одну умову, коли працівник позбавляється права відкликати заяву про звільнення за власним бажанням. Такого права він позбавляється, коли у зв`язку з подачею заяви про звільнення, власник запросив на його місце такого працівника, якому не можна відмовити в прийнятті на роботу. В частині п`ятій ст.\~24\~і п. 1 частини другої ст.\~232 КЗпП, визначено, що в прийнятті на роботу не може бути відмовлено особам, запрошеним на роботу в порядку переведення. Пленум Верховного Суду України дав роз`яснення, що тільки запрошення на місце працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, іншого працівника в порядку переведення, позбавляє того, хто звільняється, права відкликати свою заяву про звільнення. Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу, який допускає цивільно-процесуальне законодавство, на підтвердження його доводів на те, що до винесення оспорюваного наказу ним дійсно було подано усну чи письмову заяву про відкликання заяви про звільнення з роботи за власним бажанням. З поданих сторонами доказів, які досліджено в ході судового розгляду, вбачається, що посилання на відкликання [PERSON] заяви про звільнення містяться лише у запереченнях, викладених останнім в наказі про припинення трудового договору. Отже, підтвердженим є факт відкликання позивачем своєї заяви про звільнення за власним бажанням, лише після винесення оспорюваного Наказу. Водночас, як встановлено судом, листом відповідача від 18 жовтня 2021 року № НЗ-1-02/389 на посаду заступника начальника служби структурного підрозділу «Служба комерційної роботи та маркетингу» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» за переведенням запрошено іншого працівника - заступник начальника станції Авдіївка структурного підрозділу «Станція Покровськ» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» [PERSON] , та на підставі заяви останнього від 18.10.2021 року Наказом (розпорядженням) № 230/Н-ОС від 19.10.2021 року [PERSON] прийнято на займану [PERSON] посаду. З урахуванням наведеного, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що відповідачем під час звільнення позивача, в порядку п. 4 ч. 1 ст. 36, ст. 38 КЗпП України, не допущено порушень трудового законодавства, а тому відсутні підстави для визнання оспорюваного Наказу (Розпорядження) № 229/Н-ОС про припинення трудового договору (контракту) незаконним та його скасування.. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 12 ЦПК України\~\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України). За правилами ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст.\~13, ч. 6 ст.\~81 ЦПК України). Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Саме позивач мав довести в ході розгляду справи обґрунтованість кожного свого посилання, зокрема й щодо вартості її особистого майна. Відповідно до положень\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. При цьому, у рішенні Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року по справі «РуїзТоріха проти Іспанії» Суд вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З урахуванням викладеного, судом не надається детальна відповідь на інші аргументи сторін, оскільки вони самі по собі, або в сукупності з іншими аргументами та доказами по справі, не пливають на вищезазначений висновок суду, щодо законності оспорюваного наказу. Враховуючи, що в ході розгляду справи по суті не знайшов свого підтвердження факт незаконності Наказу (Розпорядження) № 229/Н-ОС про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] , суд доходить висновку про відсутність підстав для його скасування та задоволення позовних вимог в цій частині. Решта позовних вимог [PERSON] також задоволеною не підлягають, оскільки є похідними від необґрунтованої та недоведеної вимоги про визнання незаконним та скасування Наказу (Розпорядження) № 229/Н-ОС про припинення трудового договору (контракту). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів наявності порушених відповідачем прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку, суд доходить висновку про необґрунтованість та відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст. 141 ЦПК України). Таким чином, відповідно до статті 141\~ЦПК України, судові витрати з оплати судового в розмірі 992,40 грн. сплачені [PERSON] за вимогу про скасування наказу, покладаються на позивача. Також, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за вимоги про стягнення заробітної плати й поновлення на роботі, а судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати в цій частині відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed