Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

Суть позовних вимог. У серпні 2023 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до російської федерації про стягнення збитків, завданих внаслідок збройної агресії російської федерації проти України у розмірі 2 384 441,00 грн, що складає 68 871,00 Євро та моральної шкоди у розмірі 67 000,00 грн, що дорівнює 1 710,00 Євро. У серпні 2023 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до російської федерації про стягнення збитків, завданих внаслідок збройної агресії російської федерації проти України у розмірі 3 498 250,00 грн, що складає 105 462,00 Євро та моральної шкоди у розмірі 67 000,00 грн, що дорівнює 1 710,00 Євро. Позовні вимоги [PERSON] . В обґрунтування позову позивачка [PERSON] зазначає, що вона є власником приватного будинку [ADDRESS] . Внаслідок дій відповідачів зазначений приватний будинок було знищено і проживання у ньому не можливе. Факт знищення приватного будинку в цілому та неможливості проживання у ньому підтверджується звітом № 1708/2 від 17.08.2022 року за результатами проведеного обстеження пошкодженого об`єкта за адресою: [ADDRESS] . Крім того, факт знищення приватного будинку додатково підтверджується Актом з обстеження № 1783 від 22.11.2022 року. Відповідно до звіту про оцінку майна ( [ADDRESS] ) суб`єкта оціночної діяльності від 12 квітня 2023 року розмір збитків завданих будинку складає 2 384 441,00 грн, що становить 68 871,00 Євро. Позовні вимоги [PERSON] . В обґрунтування позову позивачка [PERSON] зазначає, що вона є власником приватного будинку [ADDRESS] . Внаслідок дій відповідачів зазначений приватний будинок було знищено і проживання у ньому не можливе. Факт знищення приватного будинку в цілому та неможливості проживання у ньому підтверджується звітом № 206-20-ТО від 20.06.2022 року за результатами проведеного обстеження пошкодженого об`єкта за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до звіту про оцінку майна ( [ADDRESS] ) суб`єкта оціночної діяльності від 23 квітня 2023 року розмір збитків завданих будинку складає 3 498 250,00 грн, що складає станом на 08.06.2022 року становить 105 462,00 Євро. Дані обставини свідчать про порушення прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивачі звернулися до суду з цим позовом. Позиція сторін. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій просив справу розглянути за його відсутності та за відсутності позивачів. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. У встановлений ухвалою строк представник відповідача - російської федерації та [PERSON] не скористалися правом надання відзиву на позовну заяву. Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російської Федерації з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російської Федерації заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно. Для належного повідомлення зроблені оголошення на сайті суду, направлено повістки на адресу електронної пошти відповідача, однак жодних пояснень або обґрунтувань стороною відповідача не надано. Тому суд розглянув справу у відсутність учасників справи, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідження матеріалів справи, оцінка судом. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником приватного будинку [ADDRESS] (а.с.95-96 том 2). Згідно копії акту про пожежу від 16.05.2022 року, що виникла 07.03.2022 року в будинку [ADDRESS] , який належить [PERSON] - пожежу ліквідовано 08.03.2022 року, пожежею знищено житловий будинок повністю та майно, яке знаходилось всередині: меблі, побутова техніка та інше. Пожежею пошкоджено - стіни будинку. Пожежа сталася (ймовірно) в наслідок потрапляння боєприпаси, його уламків під час проведення бойових дій (а.с.99,100 том 2). Згідно копії Акту з обстеження складеного за результатами проведеного обстеження пошкоджених будівель і споруд під час бойових дій на території Гостомельської об`єднаної територіальної громади Бучанського району Київської області спричинених збройною агресією російської федерації № 1783 від 22.11.2022 року за результатами проведення пошкодженого житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності [PERSON] - нерухоме майно пошкоджене внаслідок бойових дій на території Гостомельської об`єднаної територіальної громади Бучанського району Київської області спричинених збройною агресією Російської Федерації на дату обстеження ступень та характер пошкоджень свідчить про повне руйнування будинку ( а.с.97-98 том 2). За результатами технічного обстеження житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] у відповідності до розділу 6 ДСТУ -Н Б В.1.2-18:2016, загальний технічний стан обстеженого об`єкту -4- аварійний, будинок відноситься до категорії пошкоджень -ІІІ. Об`єкт не придатний до використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта. Відновлення експлуатаційної придатності обстежу вального будинку неможливе. Рекомендовано провести демонтаж всіх будівельних конструкцій (а.с.76-96 том 2). Відповідно до звіту про оцінку розміру збитку завданого житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] внаслідок збройної агресії російської федерації станом на 12.04.2023 року складає: 2 384 441 гривень 00 коп, що в еквіваленті курсу НБУ станом на дату оцінки вартості становитиме 68 871,00 Євро(а.с.101 оборот том 2). Позивач [PERSON] є власником приватного будинку [ADDRESS] (а.с.113 том 2). Згідно копії Акту складеного на підставі звіту № 206-20-ТО ФОП [PERSON] від 20.06.2022 року за результатами проведеного обстеження, виконаного у період з 06 червня 2022 року по 13 червня 2022 року оцінка технічного стану об`єкта в межах першого під`їзду оцінюється згідно ДСТУ- Н Б В.1.2-18:2016 як аварійний (категорія IV). Відповідно, технічний стан всієї будівлі на момент обстеження до проведення протиаварійних і ремонтно - відновлювальних заходів оцінюється як аварійний. Згідно «Методики обстеження будівель та споруд, пошкоджених внаслідок надзвичайних ситуацій, бойових дій та терористичних актів», затвердженої наказом Міністерства розвитку громадян та територій України 28.04.2022 року № 65, категорія пошкоджень об`єкта -ІІ. Подальша експлуатація можлива після капітального ремонту будівлі (демонтувати конструкції другого поверху, збудувати нові монолітні колони каркасу із передачею навантажень, добудувати другий поверх і дах протягом теплого періоду року, до початку опалювального сезону 15.10.2022 року) ( а.с.202-205 том 2). За результатами технічного обстеження житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] загальний технічний стан будівельних конструкцій будинку в межах першого під`їзду оцінюється згідно ДСТУ- Н Б В.1.2-18:2016 як аварійний (категорія IV). Відповідно, технічний стан всієї будівлі на момент обстеження до проведення протиаварійних і ремонтно - відновлювальних заходів оцінюється як аварійний. Згідно «Методики обстеження будівель та споруд, пошкоджених внаслідок надзвичайних ситуацій, бойових дій та терористичних актів», затвердженої наказом Міністерства розвитку громадян та територій України 28.04.2022 року № 65, категорія пошкоджень об`єкта -ІІ. ( а.с.114-201 том 2). Відповідно до звіту про оцінку розміру збитку завданого житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] внаслідок збройної агресії російської федерації станом на 23.04.2023 року складає: 3 498 250 гривень 00 коп, що в еквіваленті курсу НБУ станом на дату оцінки вартості становитиме 105 462,00 Євро(а.с.207 оборот том 2). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Обґрунтовуючи вимоги позивач посилається на спричинення їй матеріальної та моральної шкоди в результаті артилерійських обстрілів під час вторгнення Російської Федерації, внаслідок чого було зруйновано його будинок, який є не придатним для подальшого проживання та користування. Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Положення преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» передбачають те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання. Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав. Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Судом встановлено, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України, Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»). На підставі ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 8 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів. Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Крім того на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації. Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва російської федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Судом встановлено, що позивач [PERSON] постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , а позивач [PERSON] - за адресою : [ADDRESS] . Загальновідомим є факт проведення бойових дій на території м. Ірпінь, смт. Гостомель у березні 2022 року, військовими формуваннями Російської Федерації починаючи з 24.02.2022 року. Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тож якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року(справа № 761/6144/15-ц,провадження № 61-18064св18). Судом встановлено та вказана обставина не спростована відповідачем, що в результаті артилерійських обстрілів під час вторгнення Російської Федерації була зруйнована квартира позивача, внаслідок чого остання є не придатною для подальшого проживання та користування. З урахуванням наведеного, з відповідача російської федерації на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 2 384 441,00 грн, на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню майнова шкода - 3 498 250,00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди солідарно з відповідачем [PERSON] , то позивачами не доведено безпосереднього причинного зв`язку між заподіяною позивачам шкодою та діями чи бездіяльністью [PERSON] , зважаючи на те, що станом на день початку повномасштабної агресії (24.02.2022р.) він не займав жодних державних посад, а тому суд відмовляє позивачам у задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди з Російської Федерації, суд виходить з такого. Згідно зі ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі № 686/13212/19. Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Отже, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава Російська Федерація є належним відповідачем у даній справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року по справі № 760/17232/20-ц. Крім того у своїй постанові від 14.04.2022 року по справі № 308/9708/19 Верховний Суд також дійшов висновку, що на Російську Федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН. Зокрема, Верховний Суд встановив, що такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН. Тому, беручи до уваги перебування позивачів у стані постійного стресу та нервозності, внаслідок збройної агресії Російської Федерації, що призвело до позбавлення власного житла та речей, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд визначає розмір компенсації моральної шкоди в сумі по 67 000,00 грн., що підлягає стягненню на користь кожного позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачі при поданні позову були звільнені від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Загальна сума, яка підлягає стягненню за позовні вимоги майнового характеру позивача [PERSON] 2 384 441,00 грн. та за позовні вимоги майнового характеру позивача [PERSON] - 3 498 250,00 грн Відповідно до ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір» станом на час подання позову (21 серпня 2023 року) позивачі повинні були сплатити з урахуванням ціни позову судовий збір у розмірі 1% від ціни позову. Максимальний розмір судового збору станом на 21 серпня 2023 року складав 13 420,00 грн., що не перевищує 1% від ціни. Тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 13 420,00 грн за кожну позовну вимогу майнового характеру. Верховний Суд у своїй постанові від 28.11.2018 р. по справі N 761/11472/15ц (касаційне провадження N 61-23674св18) зазначив, що вимога про відшкодування моральної шкоди, визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою і судовий збір підлягає сплаті, як за вимогою майнового характеру. Тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн. за кожну вимогу про стягнення моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: partial