Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

Позивач 04.11.2022 року звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить: визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] - автомобіль FORD FIESTA 2016 року випуску, державний номер [NUMBER] чорного кольору. \~ \~ \~ \~Визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] грошові кошти, які знаходяться на рахунках [PERSON] в Публічному Акціонерному Товаристві Акціонерному Банку "Південний", та виділити позивачу у власність 1/2 частину цих коштів. Здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя наступним чином: визнати право власності [PERSON] на 1/2 частки автомобіля FORD FIESTA 2016 року випуску, державний номер [NUMBER] чорного кольору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період перебування у шлюбі ними було набуто таке спільне майно: - автомобіль FORD FIESTA 2016 року випуску, державний номер [NUMBER] чорного кольору, тип кузову Хетчбек-В, придбаний 19.08.2020 року, оформлений на [PERSON] ; - грошові кошти, які знаходяться на рахунках [PERSON] в Публічному Акціонерному Товаристві Акціонерному Банку "Південний". Крім того, в квартирі, яка належить [PERSON] , був зроблений капітальний ремонт, який здійснювався за сімейний бюджет. Позивача про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явилась. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явився. Судом встановлено, що Позивач, [PERSON] , [INFO] та Відповідач [PERSON] , [INFO] перебувають у шлюбі з 17.02.2018 р.,що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 17 лютого 2018 року, відповідний актовий запис №86, місце державної реєстрації Центральний районний у місті Миколаєві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області. У період перебування у шлюбі сторонами був придбаний автомобіль FORD FIESTA 2016 року випуску, державний номер [NUMBER] чорного кольору. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статі 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). На підставі вищевикладеного, згідно зі ст. ст. 104, 110, 112 СК України, суд приходить до висновку, що подальше сумісне життя подружжя і збереження сім`ї сталі неможливі і суперечать інтересам позивача, що має істотне значення, у зв`язку з чим заявлений позов підлягає задоволенню, а шлюб - розірванню. Згідно частини другої статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Частиною третьою статті 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначено в ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ст. 368 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст. 65 СК України). Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України. Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що у випадку, коли один із подружжя здійснив відчуження майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Виходячи з вищевказаного, суд приходить до висновку, що необхідно визнати за [PERSON] 1/2 права власності на автомобіль FORD FIESTA 2016 року випуску, державний номер [NUMBER] чорного кольору. Щодо позовних вимог, стосовно грошових коштів, які знаходяться на рахунках [PERSON] в Публічному Акціонерному Товаристві Акціонерному Банку "Південний", суд зазначає наступне. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Перевіривши надані сторонами докази, та надавши їм оцінку виходячи з викладених правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування, своїх позовних вимог в частині стягнення коштів з рахунків. За такого суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини у справі, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial