Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

В провадженні Глобинського районного суду Полтавської області знаходилась цивільна справа позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Глобинська міська лікарня» Глобинської міської ради про зміну формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку та стягнення вихідної допомоги. Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 16.01.2024 року позов [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Глобинська міська лікарня» Глобинської міської ради про зміну формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку та стягнення вихідної допомоги - задоволено частково. Змінено формулювання підстави звільнення [PERSON] , викладеної у наказі Комунального некомерційного підприємства «Глобинська міська лікарня» Глобинської міської ради №63Кп1 від 25.07.2023 року. Вважати [PERSON] звільненою з посади з посади сестри медичної палатної (1ст) терапевтично-кардіологічного відділення КНУ «Глобинська міська лікарня» на підставі розірвання трудового договору з ініціативи працівника, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з 25.07.2023 року. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Глобинська міська лікарня» Глобинської міської ради на користь на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 травня 2023 року по 17 липня 2023 в розмірі 37307,34 грн. та вихідну допомогу в розмірі 57293,73 грн. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Глобинська міська лікарня» Глобинської міської ради на користь держави судовий збір у сумі 2147 грн 20 коп. Представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення по вище вказаній цивільній справі, оскільки суд при винесенні рішення не вирішив позовну вимогу - зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Глобинська міська лікарня» нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористану відпустку в період з 01.12.2022 року по 25.07.2023 року. В судове засідання відповідно до вимог ст. 270 ЦПК України сторони не викликались. Суд вивчивши матеріалів справи, суд приходить до висновку про задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення. Відповідно до ч.1 ст.258 ЦПК України судовими рішеннями є: ухвали, рішення , постанови , судові накази. Згідно п.1 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Відповідно до ч.ч.2, 3, 4, 5 цієї статті, заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено. З роз`яснень які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі в п.20 зазначено, що додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК(1618-15); воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Додаткове рішення може ухвалити лише той склад суду, що ухвалив рішення в даній справі. В іншому разі особа має право звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах. Відповідно до п.2 ч.1 ст.9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. На це вказує норма ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки». У позивача виникло право на включення періоду оплачуваного вимушеного прогулу до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Цьому праву позивача кореспондує обов`язок підприємства врахувати цей період до стажу роботи, визначити кількість днів належної позивачеві оплачуваної основної відпустки, нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористану відпустку. 13.07.2023 [PERSON] наказом Комунального некомерційного підприємства «Глобинська міська лікарня» Глобинської міської ради № 60 Кп1 поновлено на посаді, забезпечено допуск до виконання службових обов`язків з 17.07.2023 року. 25.07.2023 року [PERSON] звернулась до керівництва підприємства з заявою, у якій просила звільнити її з 25.07.2023 року за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з причини порушення підприємством законодавства про працю. 25.07.2023 року було видано наказ №63 Кп1 відповідно до якого, [PERSON] - сестру медичну палатну (1ст) терапевтично-кардіологічного відділення КНУ «Глобинська міська лікарня», звільнили 25.07.2023 року за власним бажанням ст.38 КЗпП України. Однак, позивач не надала до суду доказів звернення до Комунального некомерційного підприємства «Глобинська міська лікарня» Глобинської міської ради письмово із заявою про виплату їй грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 01.12.2022 року по 25.07.2023 року. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вище викладене вказана позовна вимога не підлягає до задоволення. Отже, суд вважає, що заява про ухвалення додаткового рішення підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed