Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

До Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей і сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. В обгрунтування позивач зазначила, що з 28.07.2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Оскільки подружнє життя не склалося, рішенням Дарницького районного сду м. Києва від 09.02.2023 року у справі №753/16311/22 шлюб між сторонами розірвано. З відповідачем не досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини, фактично малолітній син проживає із матір`ю, відповідач поподить себе агресивно, погрожує викрасти дитину, утриманням дитини не займається, а тому позивач просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] [INFO] з нею. Ухвалою суду було відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з викликом сторін в підготовче судове засідання, залучено в якості третьої особи Дарницьку районну в м. Києві державну адміністрацію, як орган опіки та піклування. У судове засідання позивач не з`явилась, подала заяву, у якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, неодноразово повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, судові повістки зі зворотними поштовими повідомленнями повернулись з відміткою Укрпошти - «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 40, 43, 58-59, 69-70, 81-82), а також повідомлявся шляхом розміщення відповідних оголошень на офіційному веб-сайті «Судова влада України» (а.с. 41, 73, 74). Відповідачем відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не надано. Заяв по суті або заяв з процесуальних питань до суду від відповідача не надходило. У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи Служби у справах дітей і сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, водночас до розгляду справи по суті звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутності представника та просить суд винести рішення відповідно до діючого законодавства з максимальним врахуванням інтересів малолітньої дитини (а.с. 66, 83). Представник Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, як орган опіки та піклування в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через Службу у справах дітей і сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації направили висновок про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 55-56). Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності належно повідомлених учасників справи. Зі згоди позивачки, суд ухвалює проводити заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із відсутністю сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 28.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб, актовий запис №1550, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 13). Після укладення шлюбу позивач змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ". Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), актовий запис №304 (а.с. 14). Оскільки подружнє життя не склалося, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09.02.2023 у справі № 753/16311/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 15-16). Малолітній син позивача та відповідача [PERSON] [INFO] з 06.12.2021 року зареєстрований та проживає у квартирі [ADDRESS] , що належить позивачці на праві власності, за місцем реєстрації позивачки (а.с. 17, 27-30). Відповідач з 07.03.2023 року проживає окремо від позивачки та сина [PERSON] [INFO] (а.с. 33, 34). Між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини, фактично малолітній син проживає із матір`ю, відповідач поводить себе агресивно, погрожує викрасти дитину, утриманням дитини не займається, а тому позивач просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] [INFO] з нею. Позивач створює умови для отримання сином належних житлових умов, освіти, медичного обслуговування, забезпечує матеріально тощо. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо, тобто за різними адресами; не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, що відповідає спірним правовідносинам. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Як вбачається із Висновку органу опіки й піклування № 101-8633/02 від 04.10.2023 року про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , вказаний колегіальний орган дійшов до висновку про необхідність визначення місця проживання [PERSON] [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , враховуючи інтереси дитини (а.с.55-56). У акті обстеження умов проживання від 23.08.2023 року начальником відділу з питань вирішення сімейних спорів щодо дітей Служби у справах дітей і сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації зроблено висновок, що дитина проживає з матір`ю та сестрою, умови для проживання та розвитку створено (а.с. 57). Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач має позитивне ставлення до дитини, проявляє щоденну турботу до нього, повноцінно виконує батьківські обов`язки щодо щоденного утримання та виховання. Суд, зважаючи на встановлені осбставини, та те, що позивач одноособово утримує малолітню дитину, піклується про неї на належному рівні, забезпечує житлом, харчуванням, освітою тощо з народження, а батько самоусунувся від вказаних обов`язків, вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього сина сторін з матір`ю до досягнення ним чотирнадцятирічного віку згідно з положенням ч.3 ст.160 СК України. Вирішуючи даний спір, суд також враховує положення частин восьмої та дев`ятої статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Також, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в тім, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому суд зазначає, що найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Також Європейський Суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них у порівнянні з іншими. Отже із вищевикладеного суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При вирішенні спору у цій частині суд враховує постанову від 27.08.2020 року Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду права № 305/2060/18 провадження № 61-18251 св 19, якою визначено, що матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки судам перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини (постанова від 18.03.2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 182/2037/17, провадження № 61-423св200. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. При розгляді спору щодо визначення місця проживання дітей суд насамперед виходить з інтересів дитини, малолітнього віку, враховуючи при цьому сталі соціальні/родинні зв`язки, місце навчання, психологічний стан дитини та поведінку дитини по відношенню до його батьків та самої дитини. Подавши свої докази, позивач реалізувала своє право на доказування і одночасно виконала обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК Ураїни закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновок суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд, зважаючи на бажання позивачки, понесені нею судові витрати (судовий збір) покладає на неї. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі викладеного, ст.ст.7, 18, 157, 160, 161, 162, 171 СК України, ст.29 ЦК України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року

Outcome: approved