Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

У серпні 2023 року позивач [PERSON] , через свого представника [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просить: визнати за [PERSON] право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право особистої власності на автомобіль Volkswagen транспортер 2000 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , він код [NUMBER]; - визнати за [PERSON] право особистої власності на автомобіль Ford Fusion 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , він код [NUMBER]; стягнути з відповідача на користь позивача половину спільного боргу за кредитним догвором №3110714093 КД-1 від 16.11.2022 року у розмірі 696854,1 8 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача половину спільного боргу за оренду обладнання у сумі 5000, 00 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача половину спільного боргу за оренду приміщення у сумі 61827, 65 грн; - судові витрати покласти на відповідача. Позов мотивований тим, що 25.04.2023 року набрало законної сили рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами. Під час шлюбу, сторони придбали майно, а саме: - квартиру за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість якої становить 1599946, 00 грн.; - автомобіль Volkswagen транспортер 2000 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , він код [NUMBER]; - автомобіль Ford Fusion 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , він код [NUMBER]. Зазначає, що їх ринкова вартість приблизно однакова, тому в цій частині поділу майна позивач обирає залишити їх у кожної сторони незмінно, без його реального поділу і залишення майна в особистій власності та без компенсації. Крім майна сторони мають спільні борги. Зокрема, 16.11.2022 року позивачем укладений кредитний договір №3110714093 КД-1, яким отримано невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 1619500, 00 грн. Зазначає, що вищезазначений договір укладався в інтересах сім`ї, кошти брались для розвитку підприємницької діяльності. Крім того, позивач здійснював діяльність у ВНЗ «Університет економіки та права «Крок». На даний момент договір оренди на підставі якого здійснювалась підприємницька діяльність позивача розірвано та на цьому місці та базою створеною позивачем почала працювати відповідач. На момент розірвання шлюбу, заборгованість по кредитному договору складала 1393708, 35 грн. Також, на момент розірвання договору суборенди нежитлового приміщення №7-88-21 від 15.07.2021 року, в якому він здійснював підприємницьку діяльність, заборгованість станом на 03.04.2023 року склала 123655, 29 грн., та відповідно половина боргу складає 61827, 65 грн. На момент розірвання договору №08-22 від 08.08.2022 року, станом на 03.04.2023 року заборгованість складає 10000, 00 грн., відповідно половина боргу складає 5000, 00 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.08.2023 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] просили позов задовольнити у повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову в частині визнання права власності на автомобілі та стягнення з відповідача половину боргів, посилаючись на обґрунтування заначене у відзиві. Допитаний в судовому засіданні свдіок [PERSON] суду пояснила, що перебуває зі сторонами в робочих стосунках, про спільне майно знає, що це квартира. Також зазначила, що причиною розірвання шлюбу стало те, що позивач пішов від дружини до іншої жінки. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, пояснення свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] , та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєсьтрованому 29.02.2008 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис 153, про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 7). Рішенням Святошинського районного суду від 24.03.2023 року шлюб між [PERSON] , та [PERSON] розірваний (а.с. 9- 11). Між сторонами виник спір щодо поділу майна, яке було набуте подружжям за час шлюбу. Згідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстр Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.07.2023 року №33873284, на праві власності [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору-купівлі продажу квартири, серія та номер 1429, виданий 26.07.2017 року, видачник [PERSON] (а.с. 11а). На підтвердження ринкової вартості спірної квартири позивачем надано Звіт про незалежну оцінку вартості нерухомого майна, проведений суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] від 17.07.2023 року, згідно з яким вартість квартри становить 1599946, 00 грн. (а.с. 12-15). Також, згідно наданого відповідачем Звіту про оцінку майна, квартири за адресою: [ADDRESS] від 11.07.2023 року, риноква вартість квартири становить 2010827, 00 грн. (а.с. 138-140). Окрім цього, за час шлюбу в спільну сумісну власність сторонами набуто транспортний засіб «Ford Fusion», 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter», 2000 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 30-31, 32-33). Як вбачається з свідоцтв про реєстрацію транспортних засобі право власності на транспортний засіб «Ford Fusion» зареєстровано за [PERSON] [INFO] , а право власності на транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter » за [PERSON] , 23.10.2015 року. 16.11.2022 року між АТ КБ «Приватбанк» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , укладено кредитний договір №3110714093-КД-1, яким отримано невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 1618500, 00 грн. (а.с. 19-25). Згідно довідки про стан позичкової заборгованості станом 26.06.202 3року заборгованість за кредитним догвором №3110714093-КД-1 складає 1303791, 69 гр.н (а.с. 26). 10.07.2022 року Вищий навчальний заклад «Університет економіки та права «Кок» та Фізичноа особа-підприємець [PERSON] уклали додаткову угоду №3 до договору суборенди нежитлового приміщення, термін оренди якого складає до 15.07.2023 року (а.с. 16). 03.04.2023 року між ВНЗ «Університет економіки та права «Крок» та ФОП [PERSON] укладено угоду про розірвання договору оренди обладнання №08-22 від 08.08.2022 року, згідно з якою станом на 03.04.2023 року орендар визнає наявність заборгованості по договору, яка складає 10000, 00 грн. (а.с. 17). Того ж дня, між ВНЗ «Університет економіки та права «Крок» та ФОП [PERSON] укладено угоду про розірвання договору суборенди нежитлового приміщення №7-88-21 від 15.07.2021 року, згідно з якою орендар має заборгованість у розмірі 123655, 29 грн. (а.с. 18). За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Як встановлено судом, квартира розташована за адресою [ADDRESS] була придбана під час шлюбу сторін, спірне майно подружжя наявне на час розгляду справи. Факт належності квартири до об`єкта спільної сумісної власності відповідачем визнається. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що оскільки квартира була придбана сторонами за час шлюбу в інтересах сім`ї, вона є спільною сумісною власністю подружжя, і виходячи з принципу рівності часток, позивач має право на 1/2 частину квартири. Відтак, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , є обґрунтованими і підлягають до задоволення. Окрім того, як встановлено по справі спірні транспортні засоби придбано під час перебування сторін у шлюбі і для забезпечення потреб сім`ї, що також не заперечується сторонами, а тому в силу вищевикладених вимог Закону вони вважаються спільним сумісним майном подружжя. Спірне майно є неподільним і, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому. При вирішенні спору суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності. У п. 25 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Між сторонами відсутня згода щодо присудження кожного автомобіля одній із сторін, а також згода з присудженням іншій стороні грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно. Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, придбані ними транспортні засоби «Ford Fusion», «Volkswagen Transporter», належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому за кожним із них слід визнати право власності на 1/2 його частину. Щодо вимоги про стягнення половини боргу за кредитним договором №3110714093 КД-1 від 16.11.2022 року суд зазначає наступне. Належність майна до об?єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов?язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім?ї За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об?єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору -інтереси сім?ї, а не власні, не пов?язані з сім?єю інтереси одного з подружжя. Разом із тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов?язаннями, що виникли в інтересах сім?ї. Якщо наявність боргових зобов?язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов?язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов?язання в інтересах сім?ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. До критерій, які застосовуються для визначення належності коштів, отриманих за договором одним з подружжя, спільною сумісною власністю відносяться: 1) чи укладено договір під час шлюбу; 2) чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов?язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя; 3) чи використано одержене за договором в інтересах сім`ї не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя. У постанові від 07.10.2020 року у справі №752/7501/18, Верховний Суд вказав, тлумачення частини 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим з подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Постановою Верховного Суду від 14.06.2022 у справі № 2011/13610/12, зазначено, «оскільки використано кредит в інтересах сім?ї, дружина позичальника несе солідарну відповідальність за неповернення боргу відповідно до частини четвертої статті 65 СК України». У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок них майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов?язання в інтересах сім?ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02.06.2022 у справі № 640/1816/19. Відповідно до ст. 76 ПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як встановлено в судовому засіданні 16.11.2022 року між АТ КБ «Приватбанк» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , укладено кредитний договір №3110714093-КД-1, яким отримано невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 1618500, 00 грн. В ході розгляду справи, позивачем було стверджено, що кредитний договір від 16.11.2022 року укладений в інтересах сім`ї, проте вказані обставини не були доведені перед судом належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення половини спірного боргу за кредитним договором №3110714093-КД-1 від 16.11.2022 року, з урахуванням недоведеності позивачем того, що договір було укладено в інтересах сім`ї, задоволенню не підлягають. Що ж до позовної вимоги про стягненя половини боргу за оренду обладнання та оренду приміщення, суд зазначає, що майно ФОП, тобто майно для професійної діяльності члена сім`ї, яке придбане за кошти від його діяльності як підприємця і використовується в підприємницькій діяльності не в інтересах сім`ї, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. 60, 61 СК України. Аналогічний правовий висновок, зазначений в Постанові Верховного Суду №6-1327цс15 від 18.05.2016 року. Як встановлено в ході розгляду справи, договір суборенди нежитлового приміщення №7-88-21 від 15.07.2021 року та договір оренди обладнання №08-22 від 08.08.2022 року укладався позивачем [PERSON] для одерження прибутку в бізнесі. Окрім цього в матеріалах справи відсутні докази укладення таких договорів в інтересах сім`ї. Підсумовуючи викладене суд не знаходить позов в частині вимог про стягненя половини боргу за оренду обладнання та оренду приміщення обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. В частині цих вимог позову,слід відмовити за безпідставністю. З урахуванням вищевикладених беззаперечно встановлених у ході судового розгляду обставин, суд вважає за необхідне позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Outcome: partial