Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітніх дочок [PERSON] та [PERSON] , які продовжують навчання, та додаткових витрат на дітей. Заявлені вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.04.2002 року У цьому шлюбі народилося двоє дітей: дочки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 01.09.2020 року в інтересах дочки [PERSON] вона уклала договір із Київським університетом культури про надання освітніх послуг за підготовкою студента за спеціальністю «Міжнародні відносини» з денною формою навчання. 14.10.2022 року у зв`язку із вступом на навчання дочки [PERSON] , вона уклала договір із Прикарпатським національним університетом імені Василя Стефаника про надання освітніх послуг за спеціальністю «Психологія» з денною формою навчання. Обидві дочки навчаються на платній формі і за період навчання вона самостійно несла витрати по оплаті освітніх послуг. Зокрема, за навчання дочки [PERSON] вона оплатила 26000 грн., а за навчання дочки [PERSON] - 61817,00 грн, всього на загальну суму 87817 грн. Протягом тривалого часу відносини з відповідачем погіршились і на даний час в суді перебуває справа про поділ спільного майна подружжя. Добровільно питання щодо матеріальної допомоги повнолітнім дітям вони не вирішили. Зазначає, що згідно з ч.1 ст.53 Конституції України кожен має право на освіту, а ч.3 ст.111 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. З огляду на викладене, посилаючись на ст.185, 199 Сімейного кодексу України, позивачка просить позов задовольнити, ухвалити рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітніх дочок, які продовжують навчання, у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку відповідача щомісячно, а також половину витрат на оплату за навчання. Ухвалою від 09 листопада 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач подав відзив, у якому заявлені вимоги визнав частково, не заперечив проти стягнення аліментів на утримання повнолітніх дітей, що продовжують навчання у розмірі 1/4 його доходів щомісячно до досягнення ними 23 річного віку. Щодо стягнення додаткових витрат на дітей у розмірі половини оплати вартості навчання, то у задоволенні такої вимоги просив відмовити. Зазначає, що питання утримання повнолітніх дітей регламентована у ст.199 Сімейного кодексу України і положення ст.185 Сімейного кодексу України щодо участі батьків у додаткових витратах на повнолітніх дітей не поширюється. Позивачка та її представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали з підстав, викладених у позові. Вказали, що повнолітні діти навчаються, у зв`язку з чим не мають можливості працювати та забезпечувати себе, тому потребують допомоги батьків. Зазначають, що відповідач має можливість сплачувати аліменти, а також повернути їй половину коштів, сплачених нею за навчання дочок. Відповідач та його представник у судовому засіданні вимоги позову визнали частково з підстав, викладених у відзиві. Крім того, відповідач заперечив визнання ним у відзиві на позов в частині вимог про стягнення аліментів на утримання дочки [PERSON] . Зазначив, що дочка працює за кордоном та не потребує його допомоги. Додатково відповідач пояснив, що в даний час не працює і постійного доходу не має. Вказав, що посилання позивачки на те, що вона самостійно оплачує навчання дочок є безпідставним та необґрунтованим, оскільки позивачка отримала дохід від ТОВ «Прикарпатенерготрейд» за договором про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом, що є спільним сумісним майном подружжя, з якого вона оплатила навчання дітей. Просили у задоволенні вимоги про стягнення додаткових витрат на дітей відмовити та стягнути з позивачки на користь відповідачки судові витрати понесені на правову допомогу Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 5, 6). [PERSON] досягла повноліття, навчається у Київському університеті культури за спеціальністю «Міжнародні відносини» на денній формі навчання, строк навчання з 01.09.2020 по 30.06.2024 року, що підтверджується копією договору та довідкою з навчального закладу (а.с. 15, 59). [PERSON] досягла повноліття, навчається у Прикарпатському національному університеті імені Василя Стефаника за спеціальністю «Психологія» на денній формі навчання, строк навчання до 30.06.2026 року, що підтверджується копіями договорів та довідкою з навчального закладу (а.с. 13-14, 58). Частиною 1 ст. 180 Сімейного Кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з вимогами ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Статтею 200 Сімейного кодексу України закріплено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною першою ст. 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до положень ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Зазначена норма встановлює рівний обов`язок обох батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, при вирішенні питання про стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, та визначення їх розміру має значення, зокрема, встановлення можливості надання батьками матеріальної допомоги, а також з`ясування потреби повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, в отриманні такої допомоги. Отже, стягнення аліментів на утримання повнолітніх сина, дочки, які продовжують навчання та в цей період потребують матеріальної допомоги батьків, є одним із способів захисту їх інтересів, таку допомогу, виходячи з рівного обов`язку батьків, повинні надавати як матір, так і батько. Оскільки відповідач визнав вимоги позивачки про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки [PERSON] , яка продовжує навчання, то така вимога підлягає задоволенню. Суд вважає необгрунтованим твердження відповідача про відсутність підстав для стягнення аліментів на утримання дочки [PERSON] , яка з його слів не потребує допомоги через перебування на заробітках за межами території України, оскільки належних і допустимих доказів в обгрунтування своєї позиції відповідачем суду не надано. Зважаючи на те, що відповідач є особою працездатного віку, має задовільний стан здоров`я, то, на переконання суду, він має можливість надавати допомогу повнолітнім дочкам, які продовжують навчання. За таких обставин на користь позивачки з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дочок [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку щомісячно до закінчення навчання або досягнення ними віку 23 років. Щодо позовної вимоги про стягнення 1/2 частини фактично понесених позивачкою витрат на навчання дочок у розмірі 87817 грн, як додаткових витрат на утримання дітей, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 у справі N 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. В цьому контексті, суд звертає увагу на те, що предметом доказування у справах даної категорії є особливі обставини (розвиток здібностей дитини, її хвороба, тощо) та як наслідок додаткові грошові витрати на дитину, які несе один із батьків, а також розмір таких. В свою чергу, такі витрати не відносяться до додаткових в розумінні ст. 185 СК України якщо вони не викликані особливими обставинами, а є основними витратами, які батьки несуть на утримання дітей виходячи із своїх матеріальних можливостей. Також слід зазначити, що стягнення додаткових витрат на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання не передбачені нормами СК України на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (стаття 185 СК України). Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Оскільки навчання у вищих навчальних закладах для здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, то такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України. Аналогічного висновку прийшов Верховний Суд України у постановах від 16.10.2019 у справі № 219/1766/18 (провадження № 61-12362св19); від 01.04.2020 у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19). Також позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дітей у закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо навчання дочок саме у цих навчальних закладах, з подальшим поділом оплати навчання. Враховуючи вказані обставини справи, суд приходить до переконання що вимога позивачки про стягнення 1/2 частини фактично понесених нею витрат на навчання дочок у розмірі 87817 грн, як додаткових витрат на утримання дітей, задоволенню не підлягає. Крім того, у ст.265 ЦПК України закріплено, що у рішенні суд зазначає про розподіл судових витрат. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України. Так, згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивачка на підставі п.3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору за вимоги про стягнення аліментів та додаткових витрат, то з відповідача, згідно ст. 141 ЦПК України, слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн за вимогу про стягнення аліментів, а витрати зі сплати судового збору за позовну вимогу про оплату додаткових витрат слід компенсувати за рахунок держави. За змістом п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. На підтвердження витрат на правничу допомогу стороною відповідача надано: копію договору № 33/12-2023 про надання правової допомоги від 11 грудня 2023 року, копію додаткової угоди до договору № 33/12-2023, копію акту приймання-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 14.02.2024 року, копію платіжної інструкції від 15.02.2024 року. З акту та платіжного доручення встановлено, що вартість наданих послуг становить 7000 грн. Сума гонорару адвоката повинна бути такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціні позову. Для правильного визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Разом з тим, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів, тощо). На думку суду, стороною відповідача завищено розмір судових витрат за надані послуги з правової допомоги (7000 грн) і їх реальний розмір становить 5000 грн, що є співмірним зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також часом, витраченим ним на виконання відповідних робіт (надання послуг). За таких обставин суд вважає, що вимога відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню на суму 2500 грн. пропорційно розміру задоволених (відхилених) позовних вимог. На підставі викладеного, ст.141, 185, 199 СК України,

Outcome: partial