Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

У грудні 2023 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду з [PERSON] стягнені аліменти в розмірі частини його доходу, починаючи з 03 червня 2005 року, до повноліття дитини (до [INFO] ). На виконання рішення суду отримала виконавчий лист та пред`явила його для примусового виконання до Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м.Київ). Однак, відповідач аліментів не сплачував. Вона неодноразово зверталась до виконавчої служби для отримання довідки-розрахунку заборгованості, але отримала відповідь, що постановою виконавця 14 травня 2017 року виконавчий лист повернуто на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Дану постанову вона не отримувала, а саме виконавче провадження вже знищено. На її вимогу виконавча служба лише 30 жовтня 2023 року сформувала довідку про заборгованість за період з червня 2005 року по 14 травня 2017 року, за якою борг відповідача становить 188528,68 грн. Зважаючи на карантині обмеження, строк позовної давності нею не пропущений. У добровільному порядку відповідач заборгованість не погасив. Вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. Просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по аліментам в розмірі 188\~528,68 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2023 року відкрито провадження по справі та розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 25 грудня 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову відповідач [PERSON] вказав, що він сплачував аліменти на утримання свого сина, надав додаткові кошти позивачу готівкою, в тому числі й на сплату комунальних послуг. Позивачка грошові кошти приймала, жодних зауважень, претензій протягом всього часу не заявляла. За весь період у нього зберіглось всього кілька чеків. Вважає, що [PERSON] не надала доказів того, що вона зверталась для отримання довідки-розрахунку. При виконанні рішення, державним виконавцем не вживались щодо нього жодних заходів примусового характеру. Він відсутній і у реєстрі боржників. Подана позивачкою довідка-розрахунок заборгованості датована 14 травня 2017 року, а строк її дії один місяць, тому це не допустимий доказ в розумінні ЦПК. Просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача поданий позов підтримала. Просила суд задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив суд відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2005 року з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини всіх доходів відповідача до повноліття дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у\~статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 1 б липня 2015 Року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111 /04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). З матеріалів справи вбачається, що після припинення спільного проживання дитина залишилась проживати разом з позивачем [PERSON] . Про судове рішення про стягнення аліментів відповідачу було відомо, оскільки в описовій частині судового рішення вказано: «Відповідач проти позову не заперечує». Рішення набрало законної сили 11 липня 2005 року та не оскаржувалось сторонами. На підставі рішення суду [PERSON] отримала виконавчий лист та пред`явила його до примусового виконання до Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області та 15 червня 2005 року відкрито виконавче провадження 3179527. Постановою державного виконавця від 14 травня 2017 року виконавчий лист повернутий стягувачу на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». На час розгляду справи матеріали виконавчого провадження знищені за закінченням строку зберігання. Дані АСВП не містять інформації про повну або часткову сплату боргу за виконавчим провадженням, що також підтверджено листом Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області №63823622 від 23 серпня 2023 року. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Відповідно до ч. 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Відповідно до ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Відповідно до ст. 4, 43 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою. Відповідно до п. 4 розділу ХVІ «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. В постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 759/1727/16 викладено правовий висновок, згідно якого «поняття «середня заробітна плата для даної місцевості» є макроекономічним показником, який як і інші макроекономічні показники, збирається та складається Державною службою статистики України і використовується, у тому числі, при проведенні грошово-кредитної політики та аналізу фінансової стабільності. Макроекономічні показники розраховуються за допомогою системи національних рахунків як комплексу взаємопов`язаних балансових таблиць, показники яких призначені для визначення розміру доходу, споживання, накопичення і величини капітальних витрат. Середня заробітна плата для даної місцевості як макроекономічний показник обчислюється як середнє арифметичне значення заробітних плат певної групи працівників (наприклад, по підприємству, по галузі, по регіону). Розраховується виходячи із фонду оплати праці працівників (включаючи оплату праці сумісників), премій, винагород за підсумками роботи за рік та одноразових заохочень. Сам розмір середньої заробітної плати як макроекономічний показник, який використовується, у тому числі, і в разі застосування частини другої статті 195 СК України, обраховується органами статистики України на підставі Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713». Встановлено, що 30 жовтня 2023 року державний виконавець Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області [PERSON] сформував розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з червня 2005 року по 14 травня 2017 року в розмірі 100\~351,03 грн. по ВП3179527. [PERSON] дану заборгованість не оскаржував, не надав ні державному виконавцю, ні суду будь-яких доказів, що він отримував заробіток (дохід), і що таким чином заборгованість за аліментами підлягала обчисленню відповідно до ч. 1 ст. 195 СК України, виходячи з цього фактичного заробітку (доходу), і такі докази в матеріалах справи відсутні, або докази сплати аліментів, а відтак державний виконавець, діючи відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень та в межах своїх повноважень, правомірно здійснив розрахунок заборгованості за аліментами на підставі ч. 2 ст. 195 СК України, виходячи з середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Відсутність доказів отримання доходів не надає боржнику сама по собі право сплачувати аліменти в мінімальному розмірі, встановленому СК України - 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки не ґрунтується на вимогах ст. 183 СК України, згідно якої аліменти визначаються саме у частці від доходу платника аліментів, і ст. 195 СК України, якою у разі відсутності таких доходів передбачений в якості обчислення заборгованості за аліментами розмір середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Суд наголошує, що відповідно статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Посилання відповідача на те, що довідку не можна враховувати, оскільки вже пройшли всі строки, він сплачував аліменти, суд до уваги не приймає. Так, у довідці вказано дату формування, є розрахунок помісячно. Відповідач свого контррозрахунку не надав. З наявних у справі копій квитанцій взагалі не можливо встановити хто, кому, коли здійснював перерахунок коштів, їх розмір та призначення. При вирішенні спору суд враховує, що відповідач був обізнаний про прийняте судове рішення та свій обов`язок сплачувати аліменти. Відсутність щодо боржника заборон, відомостей у реєстрі боржників не може ототожнюватись автоматично з відсутністю заборгованості по аліментам, оскільки сплата аліментів має підтверджуватись лише належними доказами. Оскільки відповідач не довів неправильності нарахованої виконавцем заборгованості по сплаті аліментів, суд вважає позов обґрунтований в цій частині та порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення цієї заборгованості в розмірі 100\~351,03 грн. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вимоги в частині стягнення заборгованості в розмірі 188\~528,68 грн. задоволенню не підлягають, оскільки це визначено сукупний розмір заборгованості з моменту відкриття виконавчого провадження. При цьому у графі з червня 2005 року по травень 2011 року вказані нулі, а в червні 2011 року зазначається сума заборгованості в розмірі 28\~047,97 грн. Натомість у графі «Сукупний розмір заборгованості» всі суми послідовно збільшуються на суму нарахованого та несплаченого платежу. З огляду на викладене, суд вважає, що з урахуванням всіх обставин справи, матеріальних потреб дитини, обов`язку другого з батьків також утримувати дитину, стану здоров`я платника аліментів, який є чоловіком працездатного віку, відомості про незадовільний стан його здоров`я відсутні, позовні вимоги підлягають до задоволення в частині стягнення заборгованості в розмірі 100\~351,03 грн. Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved