Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

03.08.2023р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованості за договором позики від 23.09.2021р. в сумі 402 975 грн. 38 коп., з яких основний борг 365 686 грн. 00 коп., інфляційні нарахування 28 663 грн. 20 коп., 3 % річних 8 626 грн. 18 коп. Позов обґрунтований тим, що 23.09.2021р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США 00 центів, що у гривневому еквіваленті на дату укладення договору складало 266 714 грн. 00 коп., виходячи із курсу долара США до української гривні за даними НБУ, як 26,6714грн./1долар США. На підтвердження факту передання коштів за договором, між сторонами вказаної дати було підписано розписку. Дата закінчення договору позики - 23.09.2022р. Позивач, що на теперішній час відповідач не повернув суму позики у розмірі 10 000 доларів США, чим порушив свої зобов`язання за договором. Відповідно до офіційного курсу гривні до долару США встановленого НБ України станом на 23.09.2022р. 1 долар США = 36,5686грн., а тому станом на 23.09.2022р. 10 000 доларів США = 365 686 грн. 00 коп. Розмір інфляційних нарахувань станом на 07.07.2023р. складає 28 663 грн. 20 коп., тобто сума боргу за договором позики з врахуванням індексу інфляції складає 394 349 грн. 20 коп. Також позивач вказує, що 3% річних від простроченої суми із розрахунку на 07.07.2023р. складає 8 626 грн. 18 коп., за 99 днів 2022 року та 188 днів 2023 року. З огляду на вищевикладене та посилаючись на ст.ст. 207, 524, 533, 625, 626, 627, 638, 1046-1049 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики у заявленому розмірі. У позовній заяві позивач також ставить вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 11 500 грн. 00 коп. Водночач 06.12.2023р. представник позивач подав до суду клопотання про стягнення судових витрат, в якому просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 17 000 грн., посилаючись на те, що у додатку № 1-2023 від 06.07.2023р. до договору про надання правової допомоги № 1 від 06.07.2020р. сторонами було погоджено, що за участь у 1 судовому засіданні (в т.ч. в режимі відео конференції) позивач додатково оплачує 2 200 грн. Оскільки представник позивача брав участь в судових засіданнях по даній справі 29.09.2023р., 16.11.2023р., 05.12.2023р., позивачем оплачено таку участь представника в цих засіданнях у розмірі 5 500 грн., тому просив стягнути додатково вказані витрати. Позивач в судові засідання, призначені на 05.12.2023р., 06.03.2024р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив, із заявами на адресу суду не звертався. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Відповідач в судові засідання, призначенні на 05.12.2023р., 06.03.2024р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи. Судове засідання призначене на 13 год. 00 хв. 31.01.2024р. не відбулося з огляду на тимчасову втрату працездатності головуючим суддею через травму з 02.01.2024р. по 16.02.2024р. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі позивача та відповідача за наявними у справі доказами. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , дослідив матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, 23.09.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики без номеру, відповідно до п.п. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 11, 17, 18 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти в сумі 10 000 доларів США 00 центів, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ 26,6714 грн./1 долар США на дату укладення договору складає 266 714 грн. 00 коп. Сторони погодили, що позика надається з дати отримання грошових коштів позичальником від позикодавця до дати закінчення Договору, визначеної в п. 18. За кожен рік користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцю 20% річних від суми проінвестованих ним коштів. Відсотки за користування грошовими коштами нараховуються починаючи з наступного дня їх фактичного отримання позичальником. Останній день нарахування відсотків - день передуючий даті закінчення договору. Відсотки нараховуються з розрахунку факт/365 днів, тобто виходячи з суми позики помноженої на річний відсоток за кожен фактичний день користування грошовими коштами у кварталі поділеної на 365 днів (сума відсотків = сума позики х річний відсоток х фактична кількість днів користування позикою у розрахунковому періоді : 365 днів). Позичальник сплачує належні позикодавцю відсотки щоквартально - в останній день календарного розрахункового періоду. Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне проходити в готівковій формі у м. Києві у валюті позики. Факт передачі позики підтверджується розпискою про одержання позики, яку позичальник надає позикодавцю одночасно з отриманням грошових коштів, якщо позика надається у готівковій формі. Остаточне повернення позики по договору здійснюється протягом 10 банківських днів з дати закінчення договору. Договір вважається укладеним з моменту передачі грошей. Дата закінчення договору - 23.09.2022р. 23.09.2021р. відповідачем було надано позивачеві власноручно підписану розписку про підтвердження факту передання грошової суми за договором позики від 23.09.2021р. до 23.09.2022р., в якій [PERSON] , [INFO] , паспорт серії та номеру [NUMBER] , виданий Івано-Франківським МУВС УВС в Івано-Франківській області 19.02.1998р., РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] (позикодавцеь) та [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий 18.05.2007р. Врадіївським РВ УМВС України в Миколаївській області, РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] (позичальник) на виконання умов договору позики підтвердили, що позикодавець передав позичальнику суму позики у розмірі 10 000 доларів США, які позичальник отримав готівкою. Згідно офіційного курсу валют з сайту Національного банку України, курс долара США до української гривні станом на 23.09.2022р (дата закінчення договору позики) становив 1 долар США/36,5686грн. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення отриманих за договором позики коштів не виконав, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, за ним рахується заборгованість в сумі 365 686 грн. 00 коп. основного боргу. За розрахунком позивача сума інфляційних витрат становить 28 663 грн. 20 коп., яка розрахована за період з 01.10.2022р. по 31.05.2023р., виходячи з індексу інфляції за період з жовтня 2022р. по травень 2023р., як 107,838% (102,50% * 100,70% * 100,70% * 100,80% * 100,70% * 101,50% * 100,20% * 100,50%) та суми заборгованості як 365 686 грн. 00 коп., за наступною формулою: 365 686 грн. 00 коп. * 107,838% (сукупний індекс інфляції)/100 - 365 686 грн. 00 коп. (суму боргу) = 28 663 грн. 20 коп. За розрахунком позивача сума 3% річних становить 8 626 грн. 18 коп., яка розрахована за період з 24.09.2022р. по 31.12.2022р. (99 днів) та з 01.01.2023р. по 07.07.2023р. (188 днів) на суму заборгованості 365 686 грн. 00 коп. за формулою: СБ (сума 3% річних за кожен рік) * Б (сума позики)*3%*КПД (кількість прострочених днів)/КДР (кількість днів у році), тобто 2 975 грн. 58 коп. 3% річних за 2022р. та 5 650 грн. 60 коп. - 3% річних за 2023р. Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. У ч. 2 ст. 640 ЦК України визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, як і складена позичальником розписка, підтверджують факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, ЗУ Про зовнішньоекономічну діяльність від 16.04.1991р., ЗУ Про валюту і валютні операції № 2473-VIII від 01.04.2023р.(далі - № 2473-VIII). Відповідно до ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.2019р. у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Враховуючи обов`язок суду розглядати справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення суми заборгованості саме у гривні, з урахуванням еквіваленту доларів, з огляду на прохальну частину позивача, зроблену у позовній заяві. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за основною сумою боргу за договором позики у національній валюті у розмірі 365 686 грн. 00 коп., та остання розрахована ним за курсом долара США до української гривні, по курсу НБ України, станом на 23.09.2022р. При цьому, про стягнення заборгованості у валюті позики та (або) в гривневому еквіваленті за курсом НБУ України на час ухвалення судом рішення, позивач не заявляв. Тож, з врахуванням позовних вимог та виходячи із курсу долара США, встановленого НБУ станом на 23.09.2023р. у розмірі 36,5686грн./1 долар США, з відповідача підлягає стягненню неповернута позика у загальному розмірі 365 686 грн. 00 коп., що еквівалентно 10 000 доларів США. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в рахунок основного боргу в розмірі 365 686 грн. 00 коп. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, за період з 24.09.2022р. по 31.12.2022р. (99 днів) 3 % річних від суми боргу 365 686 грн. 00 коп. склали: 365 686 грн. 00 коп. *3%*99/365 = 2 975 грн. 58 коп., за період з 01.01.2023р. по 07.07.2023р. (188 днів) 3 % річних від суми боргу 365 686 грн. 00 коп. склали: 365 686 грн. 00 коп. *3%*188/365= 5 650 грн. 60 коп., а всього разом 8 626 грн. 18 коп. З огляду на вищевикладене та з урахуванням позиції викладеній у постанові Верховного Суду у справі 289/875/16-ц від 16.11.2023р., суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 8 626 грн. 18 коп. 3% річних, підлягає задоволенню. Позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь інфляційні нарахування в розмірі 28 663 грн. 20 коп. за період з 23.09.2022р. по 07.07.2023р. За змістом ст. 1 Закону України від 03.07.1991р. № 1282-XII Про індексацію грошових доходів населення індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.03.2023р. у справі № 300/438/18. Таким чином, оскільки предметом укладеного між сторонами договору позики є грошові кошти, виражені в іноземній валюті доларах США (10 000), з визначенням еквіваленту в гривнях, яка підлягає поверненню, за умовами договору, в готівковій формі у валюті позики, і позивачем заявлені вимоги про стягнення суми боргу у гривні, за курсом гривні до долара США, станом на 23.09.2022р. (кінцева дата повернення позики), тому передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати, розраховані позивачем в сумі 28 663 грн. 20 коп. стягненню не підлягають. Позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000 грн. 00 коп. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність № 5076-УІ від 05.07.2012р. (далі - Закон № 5076-УІ) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-УІ). У постанові від 15.06.2022р. Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У відповідності до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial