Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.11.2017 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір про видачу і обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток, на підставі якого позичальнику [PERSON] відкрито відновлювальну кредитну лінію з визначенням пільгового періоду користування коштами із застосуванням відсоткової ставки на рівні 0,01 % річних, встановленням загальної відсоткової ставки на рівні 40 % річних, та, у разі несанкціонованого овердрафту 0,15 % від суми заборгованості за кожен день користування кредитними коштами. 24.03.2023 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Брайт Інвестмент» укладено договір факторингу, внаслідок чого до ТОВ «Брайт Інвестмент» перейшло право вимоги за кредитними договорами до боржників в розмірів портфелю заборгованості, зазначених у реєстрі боржників, у тому числі за договором від 17.11.2017 року, укладеним між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Позивач зауважує, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за договором виникла заборгованість в сумі 107\~888,16 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 55200,00 грн., заборгованості по відсотках 52\~688,16 грн. Посилаючись на відповідні обставини, позивач просить стягнути з відповідача наведений розмір заборгованості, відшкодувати судові витрати. Ухвалою суду від 26.01.2024 року по справі відкрите спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якій відповідний учасник фактично оспорює укладений договір з підстав наявного умислу в діях іншої сторони на введення позичальника в оману, порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» в частині заборони нечесної підприємницької практики, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агрессивною. На думку відповідача, під час укладення договору кредиту банком не дотримано вимог законодавства в частині надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту, відомості про фактичне значення реальної процентної ставки, а укладений договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про банки на банківську діяльність», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. В забезпечення дотримання права споживача за договором про надання кредиту на отримання повної інформації повинно бути відтворено відомості про суму кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, дата видачі кредиту, річна відсоткова ставка, умови дострокового розірвання договору, інше. Так, за твердженням сторони, під час укладення договору відповідач: - не здійснив належно детальний, достовірний, та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту; - не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обгрунтуванням вартості згідно вимог п.3.4. Правил; - не визанчив та не вказав належно про абсолютне знанення подорожчання кредиту у грошовому вигляді згідно вимог п. 3.3. Правил; - всупереч п. 3.4 Правил не зазначив про умови відкриття, ведення, закриття банківського рахунку, тарифи, а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити; - не зазначив про порядок припинення кредитного договору; - не встановив істотні умови договору про дострокове розірвання кредитного договору; - не визначив відповідальність кредитора при порушенні умов договору; - не навів застережень щодо збереження банківської таємниці; - не встановив положення про інфляційне застереження та не узгодив домовленості про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки. Відповідач також наводить заперечення щодо наданих позивачем розрахунків, вважаючи їх некоректними, оскільки будь-яка заборгованість станом на грудень 2023 року відсутня. Крім того, сторона вказує, що не є суб`єктом господарювання в розумінні положень чинного законодавства Украни, а вчинення правочину про відступлення права вимоги до боржників фізичних осіб, є порушенням чинного на час укладення договору факторингу Розпорядження № 231 від 03.04.2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг». Відповідач просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю, а також, з огляду на минування значного часу з дня завершення строку кредитування застосувати строки позовної давності. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 17.11.2017 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір про видачу і обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток, згідно якого сторони погодили встановлення кредитної лінії на картковий рахунок позичальника [PERSON] строком на три роки. Відповідно до п.1.5 договору за користування кредитом, в тому числі, простроченим кредитом та овердрафтом, банк нараховує проценти в розмірі, встановленому тарифами Банку та на дату укладення договору становить 40 % річних по операціях розрахунків краткою за товари послуги та в мережі Інтернет, та по операціях зняття готівки в банкоматах та пунктах видачі готівки. У разі виникнення несанкціонованого овердрафту відсотки нараховуються від суми заборгованості 0,15 % за день. Пунктом 1.6 договору сторони передбачили, що розмір процентної ставки в період пільгового періоду, який визначається правилами, становить 0,01 % річних. 24.03.2023 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Брайт Інвестмент» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого позивач прийняв право грошової вимоги за кредитними договорами, укладеними між банком та боржниками, зазначеними у реєстрі боржників. Судом досліджено витяг з реєстру боржників як додатку до договору факторингу від 24.03.2023 року з відомостями про боржника [PERSON] та інформацією про суму заборгованості по тілу кредиту, відсотках за кредитним договором від 17.11.2017 року. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування станом на день укладення договору визначались, зокрема, положеннями Цивільного кодексу України, Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про захист прав споживачів» у частині, що не суперечить\~Закону України\~"Про споживче кредитування" (ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». чинного на відповідний період. Відповідно до частин першої та другої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За частиною першою статті 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями ч.ч.\~2,\~3\~ст.\~9\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» (в\~редакції,\~чинній на\~час виникнення\~правовідносин)\~в забезпечення\~гарантування справедливості\~отриманих за\~результатами ініціювання\~виникнення кредитних\~правовідносин умов,\~ визначалась\~необхідна для\~повідомлення та\~доведення споживачеві\~інформація по\~кредитуванню,\~зокрема,\~щодо суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом тощо. Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Положеннями ч.1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з п. 2.2 договору про видачу і обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток банк ознайомив позичальника з умовами кредитування, сукупною вартістю кредиту перед укладенням кредитного договору. Згідно з п.2.3 договору невід`ємною частиною договору є правила кредитування, підписанням договору позичальник стверджує, що ознайомлений з Правилами кредитування, погоджується з ними та зобов`язується належно та неухильно виконувати свої обов`язки. Надаючи оцінку дослідженим доказам за їх окремим, а також взаємним охопленням, зокрема, договору про видачу і обслуговування міжнародних кредитних карток, заяві фізичної особи на встановлення кредитної лінії, паспорту споживчого кредиту, згоді-дозволу на обробку персональних даних з підписом навпроти позначки підпис клієнта, суд приходить до висновку про досягнення згоди учасниками договору істотних умов, характерних для кредитних правовідносин, фактичної обізнаності споживача з умовами кредитування на рівні та в обсязі, відповідному вимогам закону України «Про споживче кредитування». За змістом ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У постанові Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що «обставини, відносно яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення... Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину». Судом не здобуто доказів на підтвердження навмисних дій банку на введення відповідача в оману при укладенні договору. Вбачається, що сторони діяли в досягнення бажаного реального результату, з відповідністю внутрішній волі, а тому твердження про необхідність визнання недійсним відповідного правочину є безпідставними. Частиною першою статті 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598\~ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Судом встановлено, що у зв`язку з ухилення з боку позичальника від виконання взятих на себе зобовязань з повернення кредитних коштів утворилась заборгованість, що підтверджується розрахунком заборгованості, звітом про рух коштів позичальника, які сприймаються судом як належні докази. При цьому, суд не може погодитись з юридичною виправданістю розрахунків, виконаних зі строком нарахування відсотків після визначеного умовами договору строку кредитування три роки. У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК\~України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.\~2 ст.\~1050 ЦК\~України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч.\~2 ст.\~625 ЦК\~України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, суд вважає необхідним виключити з суми заборгованості, визначеної розрахунком позивача, суму нарахованих відсотків протягом періоду з 18.11.2020 року, тобто після припинення строку кредитування, в розмірі 53\~341,47 грн. З огляду на відповідну суму нарахованих відсотків, а також приймаючи до уваги відомості про рух коштів та зазначені в обгрунтування позовних вимог дані про розподіл заборгованості як 55\~200,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, та 52\~688,16 грн. заборгованість за відсотками, слід дійти до висновку про відсутність на кінець строку кредитування заборгованості за відсотками. Оскільки після завершення строку кредитування відповідачем сплачувались кошти в сумах: 4500,00 грн., 200,00 грн., 2260,00 грн., такі суми слід віднести в рахунок суми заборгованості за тілом кредиту, також виключивши їх з заявленої суми заборгованості. Отже, розмір заборгованості позичальника становитиме:\~107\~888,16 грн. 53\~341,47 грн. (4500,00 грн. + 200,00 горн + 2260,00 грн.) = 47\~586,69 грн. Оскільки сторонами не забезпечено надання доказів на доведення іншого коректного обрахунку заборгованості з урахуванням відомостей про суму нарахувань та суми погашення заборгованості, на виконання завдань цивільного судочинства відповідний розрахунок виконується судом самостійно, що відповідає меті судового провадження, яке полягає в ухваленні справедливого та неупередженого рішення. За змістом ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). У своїй постанові від 23 вересня 2019 року по справі № 757/40858/17-ц Верховний суд зазначив, що «Згідно зі статями\~514,\~516 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання, і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника». Суд відхиляє доводи сторони відповідача про можливість порушення її прав у зв`язку з укладенням договору факторингу між позивачем та банківською установою - АТ «ОТП Банк». Викладені відповідачем доводи із запереченнями відносно заявлених вимог кредитора досліджується за обсягом правовідносин в їх сукупному значенні, з дослідженням істотних для встановлення умов та характеру таких правовідносин обставин. Оскільки судом встановлено порушення з боку позичальника [PERSON] взятих на себе зобов`язань з повернення отриманої суми кредиту, що безпосередньо виявляє порушення прав кредитора, при цьому, право грошової вимоги правомірно набуто позивачем у справі, заявлений позов про стягнення суми заборгованості, мотивованої судом, математична коректність якої стороною відповідача не спростована, підлягає до задоволення. З приводу подано їх відповідачем заяви про застосування строків позовної давності суд зазначає таке. У ЦК\~України визначено\~два види\~строків позовної\~давності:\~загальний і\~спеціальний (статті\~257,\~258\~ЦК України). Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався (в тому числі на час звернення із позовом). Згідно із Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Оскільки зі веденням карантину, тобто станом на 12.03.2020 року, строки позовної давності були зупинені, є вірним підхід, згідно з яким є можливим пред`явлення вимог по зобов`язаннях, виниклих протягом трирічного періоду до часу введення карантину та зупинення строків позовної давності. Дата вчинення договору, а також визначених його умовами зобов`язань, не виходить за межі обумовленого строку, а тому заява про застування строків позовної давності відхиляється судом яку безпідставна. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає до стягнення з відповідачів сума судового збору пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial