Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

16.03.2023 року адвокат Найда К.В. в інтересах [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою, сформованою в системі «Електронний суд», яка отримана судом 16.03.2023 року, до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю фізичної особи. Просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з МТСБ України на користь [PERSON] : 24156 грн. 68 коп. - шкоди, пов`язаної з лікуванням; 7557 грн. 00 коп. шкоди пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності та 2973 грн. 15 коп. моральної шкоди. 21.05.2023 року адвокат Найда К.В. в інтересах [PERSON] подала\~до суду заяву, сформовану в системі «Електронний суд», яка отримана судом 22.05.2023 року, про уточнення позовних вимог. У своїй заяві представник позивача просить cтягнути з МТСБ України на користь [PERSON] : 42406 грн. 00 коп. - шкоди, пов`язаної з лікуванням; 7557 грн. 00 коп. шкоди пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності та 2973 грн. 15 коп. моральної шкоди. Згідно ухвали суду від 22.05.2023 року постановлено залучити до\~участі у\~даній справів якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник, заявлені вимоги, з урахуванням заяви про їх уточнення, підтримали з підстав, наведених у них і просили їх задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав поданий відзив на позовну заяву і просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] , з підстав, викладених у ньому (відзиві). Третя особа: [PERSON] чи його представник, адвокат Римарук Ю.І. в судове засідання повторно не прибули. З даного приводу суд зазначає наступне: Постановивши ухвалу\~про залучення\~ [PERSON] \~до участі\~у даній\~справів якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, судом було надіслано рекомендованою кореспонденцією на його адресу копію позовної заяви, заяви про уточнення позовних вимог, а також судову повістку про виклик до суду. Проте, поштове відправлення повернулось на адресу суду із відміткою на довідці «Укрпошти», що адресат відсутній за вказаною адресою. В зв`язку із даною обставиною, про час і місце слухання справи третя особа: [PERSON] був повідомлений належним чином, у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, зокрема щодо необхідності прибуття до суду 26.07.2023 року на 09 год. 30 хв. 25.07.2023 року на електронну адресу суду надійшло клопотання адвоката Римарука Ю.І. як представника [PERSON] про відкладення розгляду справи і надання можливості ознайомитись із матеріалами справи. Згідно відмітки представника третьої особи на його клопотанні, останній ознайомився 02.08.2023 року із матеріалами даної цивільної справи та зробив фотокопії. Однак, в наступні судові засідання третя особа чи його представник повторно не прибули, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись заздалегідь та належним чином. Про причини неявки останні не повідомили, заяви про слухання справи у їх відсутність на адресу суду не надходило. Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст.7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Відповідно до положення п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Таке положення пов`язане з дією принципу цивільного судочинства - диспозитивністю, відповідно до якого кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами та із дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 121 ЦПК України та статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено в\~статті 43 ЦПК України. Цивільний процесуальний кодекс України\~не містить вичерпного переліку поважних причин неявки до суду, однак зобов`язує суд оцінювати неявку до суду у кожному конкретному випадку залежно від підстав поважності наведених причин з тим, щоб забезпечити учасника процесу конституційною гарантією змагальності у процесі та доведення суду переконливості своїх доводів (п.4 ч.3\~ст.129 Конституції України). Із врахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги думку учасників процесу щодо можливості проведення розгляду справи у відсутність третьої особи та його представника, відсутність у суду підстав, передбачених чинним процесуальним законодавством для відкладення проведення судового засідання, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність третьої особи: [PERSON] та його представника, адвоката Римарука Ю.І. Отже, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи та за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12\~ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1 ст.77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а ч.2 цієї статті визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги, чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зі змісту ч.2 ст.78 ЦПК України вбачається, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В той же час ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що 31.01.2020 року в с.Делятин, Надвірнянського району Івано-Франківської області відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , [INFO] , тобто третьої особи по даній справі, допустив наїзд на пішохода [PERSON] - позивача, в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження і якому відповідно була заподіяна шкода, пов`язана з лікуванням та тимчасовою втратою працездатності. Таким чином, позивач [PERSON] є особою, якій внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було завдано шкоду здоров`ю. За фактом ДТП було відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №12020090200000091. В ході розгляду даного кримінального провадження встановлено, що «… 31.01.2020 року близько 21 год. 00 хв., у темну пору доби, на мокрому асфальтному покритті, водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] , рухався проїзною частиною автодороги Н-09, сполученням «Мукачево-Львів», а саме в смт.Делятин по вул.16 Липня, Надвірнянського району Івано-Франківської області, у напрямку м.Львів. В цей час проїзну частину дороги, зліва направо, відносно напрямку руху автомобіля, поза межами пішохідного переходу, почав перетинати потерпілий [PERSON] . При наближенні до лінії руху пішохода, обвинувачений [PERSON] рухаючись по смузі свого руху, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити небезпеку для руху, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, унаслідок чого вчинив наїзд на пішохода [PERSON] . При цьому обвинувачений [PERSON] порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме: п.1.10., п.2.3., п.12.2., п.12.3. У результаті порушення обвинуваченим [PERSON] ПДР України сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудної клітки та її органів, із переломом п`ятого, шостого ребер зліва, забоєм нижньої долі лівої легені, гемопневматоркасом зліва, підшкірною емфіземою, закритого блоку лівої плечової кістки із зміщенням відламків, які відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень як такі що не є небезпечними для життя в момент їх заподіяння та викликали тривалий розлад здоров`я». Згідно вироку Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25.04.2022 року, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Даний вирок 26.05.2022 року набрав законної сили (а.с.29-32). Суд констатує, що ч.6 ст.82 ЦПК України закріплено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Преюдиційні обставини, що установлені вироком суду у кримінальному провадженні, ухвалою суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності чи постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, постановлено ухвалу або прийнято постанову суду, лише в питанні чи мали місце неправомірні дії та чи вчинені вони цією особою. Ці обставини доказуванню не підлягають. Усі інші обставини повинні бути доведені учасниками справи в загальному порядку. Вказаний вище\~вирок Надвірнянського\~районного суду\~Івано-Франківської\~області від\~25.04.2022\~року у\~кримінальному провадженні №12020090200000091, є обов`язковим для суду в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони даною особою. З огляду на приписи ч.6 ст.82 ЦПК України, та обставина, що [PERSON] керуючи транспортним засобом порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому [PERSON] середньої тяжкості тілесне ушкодження, доказуванню не підлягає, тобто вина [PERSON] є встановленою. В той же час, як перевірено судом, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] - [PERSON] , на момент настання дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована, а тому у відповідності до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України, являється суб`єктом, що зобов`язаний виплатити потерпілому страхове відшкодування замість завдавача шкоди, у визначеному порядку. Відносини, пов`язані із відшкодування шкоди є цивільними правовідносинами, оскільки шкоду було завдано здоров`ю, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу), а тому застосуванню підлягають положення глави 82 ЦК України та ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно ст.16\~ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Реалізуючи передбачене ст.64\~Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захист. Статтею 3\~Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Як вбачається із позовної заяви [PERSON] , з урахуванням заяви його представника про уточнення позовних вимог, позивач просить cтягнути з МТСБ України на його користь: 42406 грн. 00 коп. - шкоди, пов`язаної з лікуванням; 7557 грн. 00 коп. шкоди пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності та 2973 грн. 15 коп. моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У відповідності до ч.1 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. За правилами ч.2\~ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до\~ст.979 ЦК України, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1\~ст.2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до\~ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до п.22.1 ст.22\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року, відповідно до статті 21 Закону №1961-IV, на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому\~статтею 33\~ЦПК України, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Пункт 17 даної постанови визначає про те, що необхідною умовою виникнення обов`язку страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Суд констатує, що згідно ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до п.1.4 ст.1 даного Закону особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Відповідно до пункту 35.1 ст.35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41\~цього Закону,\~- МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У відповідності до підпункту «а» пункту 41.1 ст.41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ\~за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння - транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам\~пункту 1.7\~статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Як зазначено вище, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] - [PERSON] , на момент настання дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована, тобто чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в останнього був відсутній. Виходячи з того, що шкоду позивачу завдано внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участі забезпеченого транспортного засобу під керуванням [PERSON] , то в нього настала цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду. Однак, враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність останнього на момент настання дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована то зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому виплачується страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Відповідно до п.23.1 ст.23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Як перевірено в судовому засіданні, в результаті наведеної вище ДТП та наслідків від неї, потерпілому, тобто позивачу по даній справі було завдано шкоди, у зв`язку з чим у нього виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача - Моторного (транспортного) страхового бюро України. Суд звертає увагу, що цивільні права та обов`язки виникають, у тому числі внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків, а на правопорушника покладається обов`язок відшкодувати ці збитки. У деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього. При цьому на потерпілого покладається обов`язок доведення факту неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди. Особа, якій завдано збитків ушкодженням здоров`я, має право на відшкодування понесених нею витрат на лікування та завданої їй моральної шкоди. Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого, а також їх розмір і необхідність здійснення повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами. Такими доказами можуть бути довідки медичних закладів і фінансово-касові документи про понесення витрат. Згідно п.24.1 ст.24 ЗУ №1961-ІV, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обгрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Також, як закріплено ст.25 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю; для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною; для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. Суд зазначає, що постановою Пленуму\~Верховного Суду\~України за\~№14\~від 18.12.2009\~року «Про\~судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Отже, за змістом Закону №1961-IV (статті 9, 22, 31, 35, 36), настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на зазначене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом з тим, зазначені зобов`зання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Статтею 9\~цього Закону визначено, що страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик забов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування за договором страхування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, згідно з яким право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть, якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована. Таким чином, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» порядку. Як встановлено в ході розгляду справи, позивачем надано відповідачу оригінали чеків, що підтверджують витрати на лікування на суму, як зазначено в заяві про уточнення позовних вимог 42406 грн. 00 коп., які залишились не відшкодованими і на думку сторони позивача повинні бути сплачені МТСБУ. [PERSON] стверджує, що зазначені витрати були здійснені ним у відповідності до лікарських призначень вказаних у виписних епікризах та виписках з історії хвороби, що долучені до матеріалів справи. Крім того, з підстав наведених у позові позивач просить стягнути на його користь 7557 грн. 00 коп. шкоди пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності та 2973 грн. 15 коп. моральної шкоди. Разом з тим, як достовірно встановлено та перевірено судом, в зв`язку з настанням події, передбаченої п.п.«а» п.41.1 ст.41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, МТСБУ здійснило виплату страхового відшкодування потерпілому на загальну суму 18582 грн. 02 коп. Зокрема, відповідно до наказу МТСБУ №3/4923 від 20.06.2022 року про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, з урахуванням довідки №1 від 17.06.2022 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, на користь [PERSON] було перераховано 2991 грн. 17 коп. як відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням та 3094 грн. 38 коп. - відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності. Дана обставина підтверджується розрахунком на виплату страхового відшкодування потерпілому та платіжною інструкцією №884057 від 21.06.2022 року (а.с.83-85). Крім того, згідно наказу МТСБУ №3/1911 від 25.01.2023 року про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, з урахуванням довідки №2 від 25.01.2023 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, на користь [PERSON] було перераховано 6297 грн. 20 коп. як відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням та 6199 грн. 27 коп. - відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, що підтверджується розрахунком на виплату страхового відшкодування потерпілому та платіжною інструкцією №684029 від 26.01.2023 року (а.с.86-88). Таким чином, МТСБУ частково виконало покладений на нього законом обов`язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. З огляду на викладене, суд звертає увагу, що відповідачем сплачено на користь позивача розмір відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності в сумі 9293 грн. 65 коп., що перевищує заявлений стороною позивача у позовній заяві розмір відшкодування в цій частині (7557 грн. 00 коп.), а тому дана вимога [PERSON] , на переконання суду, до задоволення не підлягає. Натомість в частині відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням, відповідачем сплачено суму, яка становить 9288 грн. 37 коп. (заявлений розмір відшкодування - 42406 грн. 00 коп.). Відносно заявленої суми моральної шкоди, суд зазначає наступне: Відповідно до ст.261 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховиком (у випадках, передбачених\~підпунктами "г"\~і\~"ґ"\~пункту 41.1 та\~підпунктом "в"\~пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Тобто дана норма є відсилочною, оскільки саме в ст.41 даного закону закріплено випадки коли МТСБУ відшкодовує моральну шкоду і підпункт «а» пункту 41.1 ст.41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким обгрунтовується звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди, до таких випадків не відноситься. З огляду на викладене, в цій частині позовних вимог, [PERSON] слід відмовити. Суд констатує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Як зазначено вище, у відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, з огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного\~ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до МТСБУ, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача: [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю фізичної особи, підлягає до часткового задоволення. Зокрема, слід стягнути з МТСБУ на користь [PERSON] \~- 33117\~грн.\~63\~коп.\~матеріальної шкоди,\~пов`язаної з\~лікуванням,\~що становить\~різницю між\~заявленим позивачем\~розміром відшкодування\~та отриманою\~ним сумою,\~сплаченою відповідачем,\~а в\~решті вимог\~позову належить відмовити. Що стосується розподілу судових витрат між сторонами по даній справі, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог\~ст.141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Проте, відповідно до п.2 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. З огляду на зазначене, позивач у даній справі про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю фізичної особи звільнений від сплати судового збору, що є підставою для стягнення із відповідача в порядку ст.141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог 757 грн. 73 коп. судового збору в дохід держави. Відносно вирішення питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних із наданням йому професійної правничої допомоги, суд приходить до наступного висновку. Згідно п.1 ч.3\~ст.133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2\~ст.137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В позовній заяві представник позивача вказує, що судові витрати на правничу допомогу, які очікує понести [PERSON] становлять 30000 грн. 00 коп. Суд зазначає, що одночасно із поданням позовної заяви, стороною позивача подано до суду заяву про продовження строку надання доказів сплати судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України. Разом з тим, під час проведення судових дебатів представник позивача зазначила, що у відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України, докази про оплату [PERSON] правничої допомоги будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення. У відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Однак, перевіривши матеріали справи, суд констатує, що стороною позивача не долучено до позовної заяви, а також в ході розгляду справи жодних доказів про вказані судові витрати, зокрема попереднього розрахунку суми судових витрат, акту виконаних робіт, квитанції про оплату за надання правничої допомоги, які б підтверджували такі витрати, а тому вони не підтверджені належними доказами. З огляду на викладене, заяву представника позивача про продовження строку надання доказів сплати судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, у відповідності до абз.3 ч.8 ст.141 ЦПК України, слід залишити без розгляду. Крім того, у своєму відзиві на позовну заяву, представник відповідача просив суд стягнути на користь МТСБУ понесені судови витрати у розмірі 2000 грн. 00 коп. Проте, як зазначено вище, суд прийшов до висновку, що судові витрати між сторонами по даній справі слід розподілити саме пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому вирішення питання щодо стягнення на користь відповідача судових витрат, на переконання суду, до розгляду не підлягає. Також представник відповідача просив суд зменшити витрати позивача на правничу допомогу у зв`язку з їх непропорційністю ціні позову та проведеній роботі. Однак, враховуючи, що заяву представника позивача про продовження строку надання доказів сплати судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, у відповідності до абз.3 ч.8 ст.141 ЦПК України, судом залишено без розгляду, з підстав, наведених вище, дане клопотання представника відповідача також до розгляду та урахування не підлягає. На підставі\~вищевикладеного ст.ст.16,\~22,\~979,\~1166,\~1187\~ЦК України,\~ЗУ «Про\~обов`язкове страхування\~цивільно-правової\~відповідальносиі власників\~наземних транспортних\~засобів»,\~

Outcome: approved