Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власним житлом та майном шляхом вселення. Позов мотивований тим, що розмір частки [PERSON] у будинку [ADDRESS] становить 9/16. Свідоцтво про право на спадщину на 7/16 частки майна не видавалося, отже відповідач [PERSON] не є власником спадкового майна. Відповідно до Висновку експерта судово будівельно-технічної та оціночної експертизи від 27.06.2023 року за №622/06-23 розподіл вищезазначеного житлового будинку та належних до нього господарських будівель або встановлення порядку користування цими об`єктами нерухомого майна в ідеальних частках між співвласниками є технічно неможливим. Це пов`язано із неможливістю виділення співвласнику, якому належить 7/16 часток житлового будинку, яка б відповідала мінімальній площі однокімнатної квартири, а також через наявність тільки однієї житлової кімнати в житловому будинку, яку неможливо поділити між співвласниками на дві частини і організації навколо них відокремлених помешкань з площею, що відповідає їх ідеальній частці, або з незначним відхиленням від ідеальних часток, та у зв`язку з неможливістю здійснити прибудову в будь-яку сторону від житлового будинку: вправо, вліво, в переднюю частину від житлового будинку, позаду житлового будинку, через неможливість дотримання протипожежних вимог до житлових будинків, що розташовуються на суміжних домоволодіннях, та через розташування цього житлового будинку впритул до межі із землями загального користування [ADDRESS] та суміжними домоволодінням [ADDRESS] . Перешкоджання з боку відповідача здійснюється шляхом самовільної зміни замків на вхідних дверях, перешкоджанні у доступі до домоволодіння та майна, яке належить позивачу на праві приватної власності. Факт вчинення можливих протиправних дій відповідачем [PERSON] , які проявилися в блокуванні доступі [PERSON] до майна підтверджується Витягом з ЄРДР за №42023072040000072 від 25.07.2023 року. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.09.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Також вказаною ухвалою відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У свою чергу, відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву в якому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав зазначених в ньому. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1, п.9 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.05.2023 року спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , яка померла [INFO] є її син [PERSON] - 9/16 частки спадкового майна. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із частки домоволодіння, що розташоване в [ADDRESS] , яке в частці належало померлій на підставі Свідоцтва на право власності на частку в спільному майні подружжя, виданного 25.03.1993 року зареєстрованим №ІІ-1365 Мукачівською державною нотаріальною конторою, а в іншій частці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25.03.1993 року зареєстрованим №ІІ-1366 Мукачівською державною нотаріальною конторою (а.с. 9, 10). Із Витягу з ЄРДР, номер кримінального провадження: 42023072040000072 від 25.07.2023 року вбачається, що в ході розгляду звернень від 20.07.2023 року №8884-23 та від 20.07.2023 року №8929-23, які надійшли до Мукачівської окружної прокуратури від громадянина [PERSON] , [INFO] , встановлено факт вчинення можливих протиправних дій громадянкою [PERSON] , [INFO] , які проявилися в блокуванні доступу [PERSON] до домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Висновок експерта судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи за зверненням [PERSON] №622/06-23 від 27.06.2023 року відповідно до ч.4 ст.77 ЦПК України, суд не бере до розгляду, оскільки він не стосується предмета доказування. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 08.04.2021 року позов [PERSON] був задоволений повністю, усунуто перешкоди [PERSON] у користуванні будинком [ADDRESS] , шляхом її вселення до даного будинку. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 30.07.2021 року позов [PERSON] був частково задоволений, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.09.2019 року посвідченого державним нотаріусом Мукачівської державної міської нотаріальної контори та зареєстрованому в реєстрі за №1-368 на частки на житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] . Із Витягу з ЄРДР, номер кримінального провадження: 12021078040000446 від 23.06.2021 року вбачається, що 22.06.2021 року до чергової частини Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області надійшла ухвала Мукачівського міськрайонного суду, справа №303/4907/21, провадження №1-кс/303/1454/21 від 17.06.2021 року по факту звернення [PERSON] по факту вчинення самоуправних дій зі сторони громадянина [PERSON] , який 25.08.2020 року вигнав її зі спільного домоволодіння не дозволивши забрати її особисті речі. Із Свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.2023 року слідує, що спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , який помер [INFO] є його дружина [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з 7/16 частки домоволодіння, що розташоване в [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] , на час виникнення спору між сторонами, не проживав. Дані правовідносини між сторонами регулюються нормами ЦК України. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів зазначені у ст.16 ЦК України. Відповідно до ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нормами статті 47 Конституції України гарантовано кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Відповідно до положень частини першої статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Тобто, позивач повинен надати суду докази як на підтвердження своїх заявлених вимог, так і докази протиправних дій чи бездіяльності відповідача. У свою чергу, представник позивача [PERSON] - [PERSON] не подав до суду належних, допустимих та достовірних доказів щодо предмета спору, а саме не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Також досліджуючи Витяг з ЄРДР, номер кримінального провадження 42023072040000072 від 25.07.2023 року, суд приходить до висновку, що в даному Витязі зазначено про можливі протиправні дії [PERSON] до доступу до майна, яке знаходиться в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , а не про протиправні дії [PERSON] щодо перешкоджання позивачу щодо його вселення у вищезазначене домоволодіння, а отже такий доказ не підтверджує ті обставини, на які посилається представник позивача та вимоги, які заявлені суду. Крім цього, будь-яких доказів в тому числі процесуальних рішень в даному кримінальному провадженню органу досудового розслідувань, з даного приводу, представником позивача суду не було подано. Що стосується поданої представником позивача нотаріально засвідченої заяви показань свідка, а також протоколу допиту потерпілого [PERSON] , то суд не бере їх до уваги, оскільки суд вирішує справу на підставі поданих сторонами доказів у межах та у спосіб передбачений ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Крім цього, допит свідка, як один із доказів забезпечення доказів передбачений ст.ст. 90, 91 ЦПК України, де зазначено, що такий свідок викликається судом в судове засідання за заявою учасника справи, після чого суд попереджає його про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. У свою чергу, такий порядок, як показання свідків, надані приватному нотарусу не передбачений цивільно-процесуальним законодавством. Надання показань свідка шляхом посвідчення нотаріусом не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання свідкам стосовно обставин справи. Відповідно до п.2 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні докзів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у своїй Постанові від 20.05.2020 року під час розгляду справи №200/17947/16-ц. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов є необгрунтований, безпідставний, а отже у задоволенні позовних вимог слід відмовити саме з підстав недоведеності.

Outcome: dismissed