Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за позивачем право власності на транспортний засіб марки «Hyundai Accent», VIN: [NUMBER] ; зобов`язати Головне управління ДФС у Київській області звільнити такий автомобіль з -під податкової застави, зареєстрованої 20.12.2018 року за №17224604 обтягувачем ГУ ДФС у Київській області. В обгрунтування позовних вимог вказано, що 25.11.2022 року між ТОВ «Автокапітал» та [PERSON] був укладений договір комісії №7990/22/3/ [NUMBER] , за яким ТОВ Автокапітал» (Комісіонер) за плату взяло на себе зобов`язання продати транспортний засіб [PERSON] (Комітента) - автомобіль «Hyundai Accent», р.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] . Згідно інформаційної картки, від 25.11.2023 року, щодо вказаного транспортного засобу обмежень встановлено не було. 26.11.2022 року [PERSON] продала позивачу за ціною 49000, 00 грн згадуваний автомобіль. При проходженні процедури реєстрації придбаного транспортного засобу позивач з`ясувала, що автомобіль перебуває в податковій заставі, запис № 17224604 від 20.12.2018 року, номер обтяження: 17224604, обтяжувач: ГУ ДФС у Київській області, код:39393260, 03151 м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд. 5-а. В реєстрації транспортного засобу було відмовлено. Таким чином, відповідач [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , порушив права позивача, оскільки внаслідок його дій позивач позбавлена можливості реєстрації права власності на придбаний автомобіль. Позивач звернулася до ТСЦ МBC 1841 (Сервісний центр МВС 1841, розташований за адресою: Житомирський район, с. Довжин вул. Богунська, 1А), де під час спроби державної реєстрації виниклого права власності позивача отримала відмову у зв`язку з зареєстрованою забороною на відчуження зазначеного транспортного засобу. Представник позивача у позовній заяві зазначив, що поширення права податкової застави на майно, яке належить не боржнику, є неправомірним та підлягає негайному припиненню. Право позивача на володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке не визнається відповідачем, підлягає захисту шляхом визнання за позивачем права власності на придбаний транспортний засіб та звільнення його з-під податкової застави, із внесенням змін до відповідних державних реєстрів. 14.08.2023 року головою комісії з реорганізації ГУ ДФС у Київській області подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що наказом Державної податкової служби України від 12.1 і .2020 №643 затверджено Положення про Головне управління ДПС у Київській області (далі - Положення про ГУ ДПС у Київській області). Відповідно до пункту 15 Положення про ТУ ДПС у Київській області визначено, що Головне управління ДПС у Київській області утворюється без статусу юридичної особи та є органом державної влади, має окремий баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку а бланк зі своїм найменуванням та із зображенням Державного Герба України, є розпорядником бюджетних коштів. Таким чином, функції і повноваження ДФС з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиною внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи передані ДПС та Держмитслужбі відповідно. Отже, фактично відбулось (компетендійне) адміністративне правонаступництво та передання адміністративної компетенції від Головного управління ДФС у Київській області як юридичної особи публічного права (код ЄДРПОУ 39393260) до Головного управління ДПС у Київській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ 44096797). Головне управління ДФС у Київській області станом на час розгляду справи не є припиненим, а перебуває в стані припинення з 02.08.2019, про що свідчить запис в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а тому підстави для визначення в якості відповідача у справі на даний момент відсутні (а.с. 31-32). Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 21.07.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі (а.с. 25). Представником ГУ ДПС у Київській області 29.08.21023 року подано відзив на позовну заяву, в якому остання просила залишити без задоволення позовну заяву. Зазначила, що згідно пп. 88.1, 88.2 ст. 88 Податкового кодексу України (далі- ПК України) з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цих Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення. На обліку в ТУ ДПС у Київській області з 18.10.2018 по 28.12.2020 як фізична особа-підприємець перебувала [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). З 28.12.2020 [PERSON] перебуває на обліку в ТУ ДПС у Київській області як фізична особа, що отримувала доходи від підприємницької діяльності. Станом на 20.11.2018 за [PERSON] обліковувався борг на загальну сумі 7018,92 грн. Таким чином у податкового органу виникло право податкової застави, у зв`язку з чим на майно боржника накладено обтяження, а саме зареєстрована податкова застава. Відповідно до пп. 93.1.1, 93.1.2, 93.1.3, 93.1.4, 93.1.6 ст. 93 ПК України визначені підстави щодо припинення податкової застави. Так майно платника податків звільняється з податкової застави з дня: отримання контролюючим органом підтвердження повного погашення суми податкового боргу та/або розстрочених (відстрочених) грошових зобов`язань та процентів за користування розстроченням (відстроченням) в установленому законодавством порядку; визнання податкового боргу безнадійним; набрання законної сили відповідним рішенням суду про припинення податкової застави у межах процедур, визначених законодавством з питань банкрутства; отримання платником податків внаслідок проведення процедури адміністративного або судового оскарження або в інших випадках, передбачених статтею 55 цього Кодексу, рішення відповідного органу про визнання протиправними та/або скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов`язання; отримання платником податків згоди контролюючого органу на відчуження майна, що перебуває у податковій заставі, відповідно до статті 92 цього Кодексу. Станом на дату надання відзиву сума заборгованості [PERSON] по ГУ ДПС у Київській області складає 1681,6 грн., тому у ГУ ДПС у Київській області відсутні правові підстави для зняття податкової застави. Згідно інформації бази даних з АІС автомобіль «Hyundai Accent», р.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] належить на праві власності [PERSON] та може бути використаний як джерело погашення податкового боргу (а.с. 54-55). Письмовими поясненнями від 20.09.2023 року представник позивача зазначив, що позивач є добросовісним набувачем транспортного засобу, оскільки не була обізнана про обтяження щодо придбаного автомобіля (а.с. 73-75). Представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі позивача. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 25.11.2022 року між ТОВ «Автокапітал» в особі [PERSON] та [PERSON] в особі [PERSON] був укладений договір комісії №7990/22/3/ [NUMBER] , за яким ТОВ Автокапітал» (Комісіонер) за плату взяло на себе зобов`язання продати транспортний засіб [PERSON] (Комітента) - автомобіль «Hyundai Accent», р.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] (а.с. 9). Згідно інформаційної картки, від 25.11.2023 року, щодо вказаного транспортного засобу обмежень встановлено не було (а.с. 10). 26.11.2022 року між ТОВ «Автокапітал» та позивачем укладено договір купівлі-продажу згадуваного автомобіля за ціною 49000, 00 грн (а.с. 11). При проходженні процедури реєстрації придбаного транспортного засобу позивач з`ясувала, що автомобіль перебуває в податковій заставі, запис № 17224604 від 20.12.2018 року, номер обтяження: 17224604, обтяжувач: ГУ ДФС у Київській області, код: \~ \~ \~ \~39393260, 03151 м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд. 5-а., що підтверджується розширеним витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с. 14). Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1. ст. 2 Закону). Заявником є зокрема: власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав (п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону). Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі (п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону). Державній реєстрації прав підлягає зокрема: право власності (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону). Державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах (п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону). Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону). Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (ч. 1 ст. 11 Закону). Записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії (ч. 2 ст. 12 Закону). Документи, на підставі яких проведено реєстраційні дії та які підлягають поверненню заявнику, зберігаються у реєстраційній справі у формі електронних копій документів, виготовлених шляхом сканування під час проведення реєстраційних дій (ч. 1, 2 ст. 17 Закону). Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч. 2 ст. 18 Закону). Правовідносини, пов`язані із застосуванням податкової застави, регулюються Податковим кодексом України та Порядком застосування податкової застави податковими органами, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 586 від 16.06.2017 року (надалі - Порядок). Згідно ст.ст. 88.1, 88.2 Податкового кодексу України, з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення. Згідно з підпунктом 14.1.155 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. У разі невиконання платником податків грошового зобов`язання, забезпеченого податковою заставою, орган стягнення у порядку, визначеному цим Кодексом, звертає стягнення на майно такого платника, що є предметом податкової застави. Відповідно до ст. 89.3 Податкового кодексу України майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису. До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу. Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг. Акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, складається податковим керуючим у порядку та за формою, що затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Відмова платника податків від підписання акта опису майна, на яке поширюється право податкової застави, не звільняє такого платника податків від поширення права податкової застави на описане майно. У такому випадку опис здійснюється у присутності не менш як двох понятих. Згідно ст. 93 Податкового кодексу України майно платника податків звільняється з податкової застави з дня: отримання контролюючим органом підтвердження повного погашення суми податкового боргу в установленому законодавством порядку; визнання податкового боргу безнадійним; набрання законної сили відповідним рішенням суду про припинення податкової застави у межах процедур, визначених законодавством з питань банкрутства; отримання платником податків рішення відповідного органу про визнання протиправними та/або скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов`язання або його частини (пені та штрафних санкцій) внаслідок проведення процедури адміністративного або судового оскарження. Тобто, підставою для звільнення майна платника податків з-під податкової застави та її виключення з відповідних державних реєстрів є відповідний документ, що засвідчує закінчення будь-якої з подій, визначених підпунктами 93.1.1-93.1.5 пункту 93.1 цієї статті. Згідно ст. 93.4 Податкового кодексу України, у разі продажу майна, що перебуває у податковій заставі, відповідно до статті 95 цього Кодексу, таке майно звільняється з податкової застави (із внесенням змін до відповідних державних реєстрів) з дня отримання податковим органом підтвердження про надходження коштів до бюджету від такого продажу. Згідно п. 7 розд. 1 Порядку, податковими органами право податкової застави виникає: у разі несплати у строки, встановлені Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку; у разі несплати у строки, встановлені Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної податковим органом, - з дня виникнення податкового боргу; у випадку, визначеному в пункті 100.11 статті 100 глави 9 розділу II цього Кодексу, - з дня укладання договору про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань. Відповідно до п. 9 розд. 1 Порядку, право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 статті 89 глави 9 розділу II Кодексу, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому. Згідно п. 1, 3 розд. 5 Порядку платник податків зберігає право користування майном, що перебуває у податковій заставі, якщо інше не передбачено законом. Платник податків може відчужувати майно, що перебуває у податковій заставі, тільки за згодою податкового органу, а також у разі, якщо контролюючий орган впродовж десяти днів з дня отримання від платника податків відповідного звернення не надав такому платнику податків відповіді про надання (ненадання) згоди. У разі здійснення операцій з майном, яке перебуває у податковій заставі, без попередньої згоди податкового органу платник податків несе відповідальність відповідно до закону. Розділ 6 Порядку передбачає, що у випадках, визначених пунктом 93.1 статті 93 глави 9 розділу II Кодексу, майно платника податків звільняється з-під податкової застави, про що такому платнику надсилається повідомлення (додаток 7). Звільнення майна платника податків з-під податкової застави та її виключення з відповідних державних реєстрів здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 93.2 статті 93 глави 9 розділу II Кодексу. У випадках, передбачених пунктом 100.11 статті 100 глави 9 розділу II Кодексу майно платника податків звільняється з-під податкової застави за умови отримання податковим органом підтвердження надходження коштів до бюджету в рахунок погашення розстрочених (відстрочених) сум та плати за користування таким розстроченням (відстроченням) в повному обсязі. У разі продажу майна, що перебуває у податковій заставі, відповідно до статті 95 глави 9 розділу II Кодексу таке майно звільняється з-під податкової застави (із внесенням змін до відповідних державних реєстрів) з дня отримання податковим органом підтвердження надходження коштів до бюджету від такого продажу. Тобто, порядок припинення податкової застави чітко врегульований нормами права. Здійснення операцій з майном, яке перебуває у податковій заставі, без попередньої згоди податкового органу тягне за собою передбачену законом відповідальність. Під час дії податкової застави ні власник, ні особи, які вважать себе власниками майна, що перебуває у податковій заставі, без дозволу податкового органу не можуть вчиняти дії щодо цього майна. Чинним законодавством передбачено виключні підстави припинення податкової застави, а саме визначені підпунктами 93.1.1-93.1.4 пункту 93.1 статті 93 розділу ІІ Податкового Кодексу та у разі продажу майна, що перебуває у податковій заставі, відповідно до статті 95 розділу ІІ Кодексу з дня отримання податковим органом підтвердження про надходження коштів до бюджету від такого продажу. Відповідно до\~вимог чинного\~законодавства України\~застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Вказаний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України: від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13, від 19 листопада2014 року в справі № 6-168цс14 та в постановах Верховного Суду: від 10 жовтня 2019 року в справі №463/3582/17 і від 18 грудня 2019 року в справі № 619/4033/18. Як зазначалося представником ГУ ДПС у Київській області у відзиві та не спростовано в подальшому ні позивачем, ні її представником, станом на 09.08.2023 року сума заборгованості [PERSON] по ГУ ДПС у Київській області складає 1681, 60 грн, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 61). Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1, ст. ст. 15-16 ЦК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи з системного аналізу доказів та надавши їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні наявних у матеріалах справи доказів, з урахуванням принципів розумності, пропорційності та справедливості, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки наявність у [PERSON] заборгованості в розмірі 1681, 60 грн. перед ГУ ДПС у Київській області була законною підставою для податкової застави належного їй автомобіля «Hyundai Accent», р.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] . В свою чергу, [PERSON] як власник згадуваного автомобіля, що перебував у податковій заставі, без дозволу податкового органу не мала права вчиняти дії щодо такого майна, тому підстав для визнання права власності на автомобіль «Hyundai Accent», р.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] за покупцем [PERSON] та зобов"язання звільнити вказаний автомобіль з під застави, суд не вбачає.

Outcome: dismissed