Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

07.12.2022 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 12.10.2017 \~ \~ \~ \~ року між ним, [PERSON] та ПрАТ «Луцьксантехмонтаж № 536» укладено договір уступки прав і обов`язків за договором про будівництво житла, який, у свою чергу був укладений 22.09.2016 року між ним та ПрАТ «Луцьксантехмонтаж № 536». За умовами вказаного правочину [PERSON] набула права вимоги від забудовника належного виконання зобов`язань по передачі їй житла, а саме: 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] , площею 41,8 м.кв. Натомість, [PERSON] зобов`язалася компенсувати йому 484880 грн., які були сплачені ним ПрАТ «Луцьксантехмонтаж № 536». Постановою Волинського апеляційного суду від 05.07.2022 року із [PERSON] на його користь було стягнуто 484880 грн. заборгованості, яка повинна була бути компенсованою на виконання договору уступки прав і обов`язків за договором про будівництво житла. На примусове виконання даного судового рішення видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання. Разом з тим, за день до відкриття виконавчого провадження [PERSON] відчужила своїй донці [PERSON] та своєму онуку [PERSON] за договорами дарування від 16.08.2022 року, належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Наведене свідчить про ту обставину, що такі договори дарування укладені з метою ухилення від виконання судового рішення про стягнення суми боргу, оскільки остання була обізнаною про його наявність. Враховуючи наведене, просить суд: 1) визнати недійсним договір дарування квартири, загальною площею 41,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , посвідчений 16.08.2022 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Блащук С.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 785; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 64511287 від 16 серпня 2022 року; 2) визнати недійсним договір дарування квартири, загальною площею 41,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , посвідчений 16.08.2022 року приватним нтаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Блащук С.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 786; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 64511960 від 16 серпня 2022 року. До початку судового засідання представник позивача подав до суду заяву, в якій просив справу слухати за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Третя особа до початку судового засідання подала заяву про розгляд справи у її відсутності. \~ \~ \~ \~ \~Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 22.09.2016 року між [PERSON] та ПАТ «Луцьксантехмонтаж №536» було укладено договір про будівництво житла. Відповідно до пунктів 1.2, 1.3 цього договору виконавець ПАТ «Луцьксантехмонтаж №536» зобов`язувався збудувати і передати замовнику [PERSON] житло, а саме: [NUMBER] квартиру [ADDRESS] , площею 41,8 м.кв., а останній зобов`язувався оплатити вартість квартири на умовах, передбачених договором. На виконання умов вказаного договору, позивач сплатив виконавцю вартість наданих послуг з будівництва житла в сумі 484880 грн. 12.10.2017 року між цедентом позивачем [PERSON] , набувачем відповідачкою [PERSON] та боржником ПрАТ «Луцьксантехмонтаж № 536» було укладено договір уступки прав і обов`язків за вказаним вище договором про будівництво житла від 22.09.2016 року (договір відступлення права вимоги). Відповідно до умов вказаного договору цедент передає, а набувач приймає на себе права і обов`язки першого за договором про будівництво житла від 22.09.2016 року, укладеного між цедентом і боржником. Згідно з п. 2 цього договору, набувач набуває право (замість цедента) вимагати від боржника належного виконання зобов`язань по передачі боржником житла набувачу, а саме : 1-нокімнатну квартиру [ADDRESS] , в 90-то квартирному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , площею 41,8 м.кв. і зобов`язується виконувати всі обов`язки замовника житла. Відповідно до п. 7 договору за уступку права вимоги, набувач компенсовує цеденту кошти в розмірі 484880 грн., які були сплачені останнім на рахунок боржника на виконання своїх зобов`язань. Згідно акту прийому-передачі квартири від 12.10.2017 року ПрАТ «Луцьксантехмонтаж № 536» передало відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,8 кв.м. Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що 23.10.2017 року відповідач зареєструвала своє право власності на вказану квартиру. \~ \~ \~ \~Вищевказані обставини встановлені судовим рішенням в цивільній справі № 161/13907/21, яке набрало законної сили, а відтак мають преюдиційне значення при розгляді даної справи. \~ \~ \~ \~Так, постановою Волинського апеляційного суду від 05.07.2022 року в цивільній справі № 161/13907/21 із [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість за договором від 12.10.2017 року уступки прав і обов`язків за договором про будівництво житла від 22.09.2016 року в сумі 484880 грн. Дане судове рішення набрало законної сили з дати його проголошення. \~ \~ \~ \~03.08.2022 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області на примусове виконання вищевказаного судового рішення було видано виконавчий лист за № 2000 від 03.08.2022 року, який в подальшому пред`явлений стягувачем до виконання. \~ \~ \~ \~17.08.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Капітаном М.В. на підставі виконавчого листа за № 2000 від 03.08.2022 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 69666725. \~ \~ \~ \~Натомість, 16.08.2022 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Блащук С.О. було посвідчено два договори про дарування квартири, які зареєстровані в реєстрі за № 785 та № 786, на підставі яких [PERSON] відчужила (подарувала) у власність [PERSON] і [PERSON] квартиру, загальною площею 41,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та квартиру, загальною площею 41,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Надаючи правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами даного спору, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Системний аналіз вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28..04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису ч. 3 ст. 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст. 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у ч. 3 ст. 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч. 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). До аналогічного правового висновку прийшов Верховний Суд своїй постанові за наслідками розгляду справи № 606/1636/18. При зверненні із позовом [PERSON] зазначив, що оспорюваний договір дарування укладений з метою уникнення [PERSON] відповідальності щодо виконання своїх зобов`язань, які виникли у неї на підставі судового рішення в цивільній справі № 161/13907/21. За рахунок реалізації належного їй майна можливо було б частково або повністю погасити суму заборгованості. На переконання суду, очевидним є те, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника. Встановлені в ході розгляду справи обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорювані Договори дарування квартири є фраудаторними, тобто вчиненим на шкоду кредитору. Так, до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір, як фраудаторний, відноситься: - дарувальник [PERSON] , безоплатно передала належне їй майно членам своєї сім`ї; - останній було відомо про існування цивільної справи № 161/13907/21, що свідчить участь її представника у даному провадженні; \~ \~ \~ \~- спірні правочини укладені через незначний проміжок часу після набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з [PERSON] боргу в розмірі 484880 грн. - факт укладення між відповідачами спірних договорів дарування свідчить про те, що його сторони діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами, оскільки вчинили оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси Кредитора; - спірні договори дарування квартир направлені на недопущення звернення стягнення на майно, яке було у власності [PERSON] . За наведених обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними. Крім того, на підставі ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 1984, 80 грн. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved