Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

29.12.2023 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» (далі - ТОВ «Росвен Інвест Україна») звернулося в суд із позовом до відповідача [PERSON] , яким просить стягнути з останньої заборгованість за договором про надання коштів у позику №2381307 від 19.09.2021 в сумі 32 800,00 грн та вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову послався на те, що 19.09.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів у позику №2381307, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». 19.09.2021 року ТОВ «Лінеура Україна» направило [PERSON] пропозицію (оферту) укласти договір про надання коштів у позику №2381307 після заповнення відповідачкою відповідної електронної заявки на отримання кредиту. 19.09.2021 року [PERSON] прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладання договору №2381307 на умовах, визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «Лінеура Україна» направило [PERSON] через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор Н421, котрий боржником було введено/відправлено. Таким чином, вважає, що 19.09.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів у позику №2381307, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Взяті на себе зобов`язання відповідачка виконувала з істотними порушеннями умов договору, що спричинило виникнення простроченої заборгованості. Вказує, що 15.07.2022 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено договір факторингу № 2-15072022, відповідно до якого ТОВ «Росвен інвест Україна» набуло право вимоги до відповідачки за кредитним договором №2381307. Відповідно до додатку №1 (реєстру боржників) до договору факторингу № 2-15072022 заборгованість відповідачки за кредитним договором станом на дату відступлення права вимоги складала 32 800,00 грн. Тому, оскільки відповідачка має непогашену заборгованість у розмірі 32 800,00 грн, з яких: 10 000,00 грн заборгованість по тілу кредиту; 22 800,00 грн. - заборгованість по відсотках; 0,00 грн. - пеня, просив стягнути з неї вказану заборгованість та понесені судові витрати у розмірі 2 684 грн. Ухвалою від 03.01.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 30.01.2024 року відповідачем подано відзив на позов, у якому остання висловилася про безпідставність позовних вимог, зазначивши, що згідно позовної заяви та копії поданого позивачем договору, такий укладено в режимі онлайн шляхом заповнення відповідачем в електронній формі анкети-згоди клієнта на сайті позивача. Однак, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Вказані висновки викладені у постановах ВС від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19 та від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/21. Однак, позивачем не надано доказів того, що наявна в матеріалах справи копія договору, створювалася у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вона підписувалася електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Тому, наявна у матеріалах справи копія договору не може вважатись електронним документом (копією електронного документу), оскільки не відповідає вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належним доказом укладення договору. Також звертає увагу на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту перерахуванням ним коштів за реквізитами відповідача за нібито укладеним договором. Одночасно, наголошує, що до позивача не перейшо право вимоги до відповідача, оскільки реєстр боржників № 1, який є додатком до договору факторингу № 2-15072022 від 15.07.2022 року, не містить інформації про передачу права вимоги за договором № 2381307 від 19.09.2021 року (між ТОВ "Лінеура Україна" та відповідачкою). Розгляд справи 21.02.2024 року відкладено на 11.03.2024 року. В судове засідання 11.03.2024 року сторони не з`явились. Представник позивача у позовній заяві просить проводити розгляд справи у відсутності сторони позивача. Відповідач не з`явився в судове засідання, не повідомив суду про причини своєї відсутності. Дослідивши матеріали справи, перевіривши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19.09.2021 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 2381307 (а.с.5-12). Вказаний договір підписано аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора Н 421 від 19.09.2021, номери телефонів [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] (а.с.11). Відповідно до умов договору, товариство зобов`язувалось надати [PERSON] кредит в сумі 10000 грн. на строк 30 днів. Стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується у межах строку, вказаного в п.1.3 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою клієнта, відповідно до п.4.1 договору. У межах нового строку кредиту, якщо відбулася авто пролонгація, відповідно до п.4.2 договору. Згідно п. 1.6 цього договору орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає за стандартною ставкою 15 700,00 грн, за зниженою 15700,00 грн. (а.с.5-12). Того ж дня [PERSON] підписано паспорт споживчого кредиту, інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (а.с.14). Відповідно до визначень, що містяться в ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. За положеннями ст.12 вказаного Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що підписання 19.09.2021 договору № 2381307 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] відбулось у відповідності до ЗУ «Про електронну комерцію». Разом з тим, відповідно до п.2.1.,2.2. договору № 2381307 від 19.09.2021 року, кредит надається Товариством в безготівковій формі шляхом перерахування кредиту за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або іншої платіжної картки Клієнта, реквізити якої надані клієнтом товариству з метою отримання кредиту. Сума кредиту (його частина) перераховується Товариством протягом трьох робочих днів (банківських) днів з моменту укладення договору, однак матеріали справи не містять доказів перерахування ТОВ «Лінеура Україна» грошових коштів за реквізитами відповідача, а відтак суд погоджується з доводами відповідача про недоведеність позивачем факту надання кредитних коштів за цим договором та існування кредитної заборгованості у зазначеному позивачем розмірі. У долучених до позовної заяви розрахунках заборгованості за вказаним договором лише зазначено розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Крім цього, позивачем не зазначено за який конкретно період нараховано заборгованість за відсотками за вказаним договором. Разом з тим, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Частиною 1 статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зазначив, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Судом встановлено, що 15.07.2022 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторинку № 2-15072022, за яким до нового кредитора (ТОВ «Росвен Інвест Україна») перейшло право грошової вимоги до Боржників за кредитними договорами (п.2.1. договору) (а.с.19-21). Як вбачається з додатку №1 "Реєстру Боржників №1 до договору факторингу № 2-15072022 від 15.07.2022 року" в перелік переданих прав вимоги не входить договір № 2381307 від 19.09.2021 року з [PERSON] (а.с.21 зворот- 22), а відтак позивач не наділений правом вимоги до відповідача. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт надання (перерахування) [PERSON] кредитних коштів за договором від 19 вересня 2021 року, а також перехід до ТОВ «Росвен Інвест Україна» прав грошової вимоги замість ТОВ «Лінеура Україна» за вищевказаним договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 19 вересня 2021 року, а відтак суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за цим договором, в зв`язку з чим у задоволенні позову ТОВ «Росвен Інвест Україна» слід відмовити. З огляду на це, враховуючи положення ст.141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору покладається на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed