Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом, посилаючись на те, що з відповідачкою одружились 06.06.1998року. Від спільного проживання у шлюбі в сторін народилося троє дітей: син [PERSON] - [INFO] , дочка [PERSON] - [INFO] та дочка [PERSON] - [INFO] . Позивач зазначає, що [PERSON] та [PERSON] є повнолітніми, а дочка [PERSON] перебуває на його повному утриманні та вихованні. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що між сторонами вже не існує ніяких почуттів, у них різні погляди на життя та різні інтереси, відсутнє взаєморозуміння. Сторони не підтримують подружніх стосунків, втратили почуття поваги та любові один до одного. Сім`я розпалася, шлюб носить формальний характер. Позивач просить врахувати,що він має постійне місце проживання, постійний фінансовий дохід. Відповідачка більше року не проживає разом із позивачем та їхньою дочкою. Вихованням, навчанням та утриманням дочки [PERSON] займається лише позивач. Відповідачка проживає за кордоном з листопада 2023 року. Тому позивач змушений звернутися до суду, просить шлюб розірвати, а також залишити проживати разом із ним дочку [PERSON] - [INFO] . Позивач в судовому засіданні позов підтримав з вищенаведених підстав. Наголосив, що дружина тимчасово приїхала додому. Просить суд позовні вимоги задоволити у повному обсязі. Відповідачка в судовому засідання позов визнала. Підтвердила, що вона проживає за кордоном. На даний час ненадовго приїхала додому, щоб владнати деякі справи. З письмової зави відповідачки вбачається, що їхня неповнолітня дочка [PERSON] не бажає їхати за кордон та хоче залишитися проживатися разом із батьком. Тому не заперечує щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дочки [PERSON] разом із позивачем. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони 06.06.1998 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Калуського міськвиконкому Івано-Франківської області, актовий запис №215, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.4). Від спільного проживання у шлюбі в сторін народилося троє дітей: син [PERSON] - [INFO] (а.с.5), дочка [PERSON] - [INFO] (а.с.6), дочка [PERSON] - [INFO] (а.с.7). Згідно із ч.2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Судом встановлено, що за час спільного проживання сторони не змогли створити міцної сім`ї, що призвело до того, що сторони втратили почуття поваги та любові один до одного. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 Сімейного кодексу України). Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, покладення судом обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення не відповідає вимогам ст. ст. 24, 55, 56 Сімейного кодексу України і суперечить його інтересам. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сім`ю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Що ж стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дочки [PERSON] - [INFO] , то суд приходить до таких висновків. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема статтями 31 та 32 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою, а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, згідно із ч.4 ст.29 ЦК України. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України. Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч.3 ст.160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно зі свідоцтвом про народження [PERSON] - [INFO] (а.с.7) на даний час досягла чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратила статус малолітньої дитини. Провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Таким чином, пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства. За таких обставин,

Outcome: dismissed