Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

І. Суть спору: Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, покликаються на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] являвся колгоспним двором, членами якого станом на 15.04.1991 року були [PERSON] , 1930 р.н. (голова двору); [PERSON] , 1931 р.н. (дружина); [PERSON] , 1956 р.н. (син); [PERSON] , 1960 р.н. (син); [PERSON] , 1967 р.н. (невістка); [PERSON] , 1987 р.н. (онука) та [PERSON] , 1989 р.н. (онука). Стверджують, що на час припинення колгоспного двору зазначені особи вважались його членами, частки яких становили в розмірі по 1/7 кожному. Вказані обставини підтверджуються довідкою Шегинівської сільської ради №143 від 01.11.2023 року. Зазначають, що [INFO] помер голова двору [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно 1/7 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Наголошують, що за життя [PERSON] , заповіту не складав, своїм майном не розпорядився. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після його смерті були позивачі [PERSON] , та [PERSON] , які у відповідності до ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадщину прийняли, так як вступили в управління та володіння спадковим майном. Інших спадкоємців спадкового майна [PERSON] , які б претендували на спірну частку житлового будинку, крім [PERSON] та [PERSON] , не було. Таким чином, після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (які з урахуванням своїх обов`язкових 1/7 часток у майні колгоспного двору) стали власниками по 3/14 часток у житловому будинку. Стверджують, що [INFO] помер син голови господарства [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на нерухоме майно - 1/7 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Наголошують, що за життя [PERSON] , заповіту не складав, своїм майном не розпорядився. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом була матір померлого - позивачка [PERSON] , яка у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України спадщину прийняла, так як на час смерті спадкодавця проживала разом з ним. Інших спадкоємців спадкового майна [PERSON] , крім [PERSON] , які б претендували на спірну частку житлового будинку, не має. Таким чином, після смерті [PERSON] , позивачка [PERSON] , з урахуванням своїх 3/14 часток у майні колгоспного двору, стала власником 5/14 часток у житловому будинку. Однак, в позасудовому порядку оформити право власності на вищевказаний будинок позивачі не мають можливості, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на такий, тому змушені звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, беручи до уваги те, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є єдиними спадкоємцями 5/14 часток (для [PERSON] ) та 3/14 часток (для [PERSON] ) у житловому будинку за законом після смерті [PERSON] , спадщину прийняли, а позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , претендують по 2/14 частки кожен у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , як члени колишнього колгоспного двору, просять суд визнати за ними право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в таких ідеальних частках: 5/14 позивачці [PERSON] , 3/14 позивачу [PERSON] та по 2/14 позивачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. ІІ. Позиція учасників справи: В підготовче засідання позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, однак подали заяви, в яких просять суд справу розглянути у їх відсутності та зазначають, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд їх задоволити. Представник відповідача Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області у підготовче засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Третя особа в.о. завідувача Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області Шаравара В.В. у підготовче засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутності. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді від 18.01.2024 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. При цьому суд розглядає справу у загальному порядку, оскільки підстави для заочного розгляду справи відсутні. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. За змістом частини четвертої статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статями 206, 207 цього Кодексу. Так, частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності. Таким чином, ЦПК України допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами відповідач позов визнав, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні у відповідності до вимог статей 200, 206 ЦПК України. ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи: Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , належав колгоспному двору, членами якого, які станом на 15.04.1991 року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON] , 1930 р.н. (голова двору); [PERSON] , 1931 р.н. (дружина); [PERSON] , 1956 р.н. (син); [PERSON] , 1960 р.н. (син); [PERSON] , 1967 р.н. (невістка), що підтверджується довідкою Шегинівської сільської ради №143 від 01.11.2023 року. Судом встановлено, що [PERSON] , 1930 р.н. (голова двору); [PERSON] , 1931 р.н. (дружина); [PERSON] , 1956 р.н. (син); [PERSON] , 1960 р.н. (син) та [PERSON] , 1967 р.н. (невістка) власними працею та коштами спорудили житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , записали в погосподарську книгу, проживали у ньому, вели господарство колгоспного двору, але за життя не здійснили його технічної інвентаризації та державної реєстрації. Судом також встановлено, що на час припинення колгоспного двору, позивачі [PERSON] , 1987 р.н. (онука) та [PERSON] , 1989 р.н. (онука) були неповнолітніми членами двору, а отже не втратили та зберегли право на частку в майні колгоспного двору. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/7 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Судом встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті голови двору [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 05.02.2019 року). Оскільки власник нерухомого майна [PERSON] , помер, то його цивільна правоздатність припинилась в момент смерті. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №900/08, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області, за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складав, своїм майном не розпорядився. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом були дружина та син померлого позивачі [PERSON] та [PERSON] , які спадщину після його смерті прийняли в силу положень ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, так як на час смерті проживали разом із спадкодавцем та вступили в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується матеріалами вказаної спадкової справи. Інших спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку після смерті [PERSON] , крім позивачів [PERSON] та [PERSON] не має, що підтверджується матеріалами спадкової справи №900/08. Також, на частину спадкового майна після смерті [PERSON] майнового паю в розмірі 2171 грн. позивачам [PERSON] та [PERSON] в рівних частках видано Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.12.2008 року. Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] , належна йому 1/7 частка вищевказаного житлового будинку перейшла за загальними правилами спадкування за законом до позивачів [PERSON] та [PERSON] , в результаті чого частки таких, з урахуванням по 1/7 обов`язкових часток у майні колгоспного двору, збільшилися та вони стали володільцями по 3/14 частки в житлового будинку з огляду на наступний розрахунок: 1/7 (частка [PERSON] ) / 2 ( [PERSON] та [PERSON] ) = по 1/14 (частка [PERSON] , [PERSON] ); 1/14 (частка [PERSON] , [PERSON] ) + 1/7 (обов`язкова частка [PERSON] , [PERSON] ) = 3/14 (загальна частка [PERSON] , [PERSON] ). Судом встановлено, що [INFO] помер син голови двору [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно 1/7 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець [PERSON] , заповіту не складав, своїм майном не розпорядився. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом є матір померлого позивачка [PERSON] , яка спадщину після його смерті прийняла в силу положень ч.3 ст.1268 ЦК України, так як на час смерті спадкодавця проживала разом з ним, що підтверджується довідкою Шегинівської сільської ради №158 від 16.11.2023 року. Інших спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку після смерті [PERSON] , крім позивачки [PERSON] не має, що підтверджується матеріалами справи. Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] , належна йому 1/7 частка вищевказаного житлового будинку перейшла за загальними правилами спадкування за законом до позивачки [PERSON] , в результаті чого остання, з урахуванням своїх 3/14 часток у майні колгоспного двору, стала володільцем 5/14 часток в житловому будинку з огляду на наступний розрахунок: 1/7 (частка [PERSON] ) + 3/14 (частка [PERSON] ) = 5/14 (загальна частка [PERSON] ). Судом також встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] претендують на частку у майні колишнього колгоспного двору як його учасники у розмірі по 2/14 кожному. Однак, через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно житловий будинок, позивачі не можуть в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв`язку із чим звернулися до суду із зазначеним позовом. Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб. V. Застосоване судом законодавство: Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 41 Конституції України\~наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. З введенням у дію з 15 квітня 1991\~року Закону України «Про власність»\~колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами\~ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено\~статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Згідно зі статтями\~120,\~123 ЦК УРСР 1963 року\~майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У пункті 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»\~роз`яснено, що положення статей 17,18 Закону "Про власність" (697-12) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року №69 (далі - Вказівки №69), які були замінені Інструкцією ведення по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених\~наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48. Згідно зі змістом Вказівок №112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Виходячи із Правової позиції, викладеної\~в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-350цс15 - згідно\~з частиною першою статті\~120, статтею\~123 ЦК УРСР\~майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але\~не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом\~аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей\~120,\~123 ЦК УРСР\~без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств\~колгоспний двір є помилковим. Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин,\~правила\~\~статті 563\~\~ЦК\~\~УРСР\~про те, що спадщина на майно колгоспного\~\~двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо),\~\~а\~\~також\~\~в\~\~разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року\~\~спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. У підпункті г) пункту 6\~постанови\~ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що\~загальні\~\~правила спадкування\~\~щодо\~\~частки\~\~члена\~\~колгоспного\~\~двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після\~\~смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору,\~\~належна особі,\~\~яка вибула з членів\~\~двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. ЦПК України встановлено, що: - відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); - згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. - у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; - статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання; - відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів); -\~відповідно до\~ст.263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим.\~Законним є\~рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права.\~Судове рішення\~має відповідати\~завданню цивільного\~судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом.\~При виборі\~і застосуванні\~норми права\~до спірних\~правовідносин суд\~враховує висновки\~щодо застосування\~відповідних норм\~права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду.\~Обґрунтованим є\~рішення,\~ухвалене на\~підставі повно\~і всебічно\~з`ясованих\~обставин,\~на які\~сторони посилаються\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень,\~підтверджених тими\~доказами,\~які були\~досліджені в\~судовому засіданні. VI. Висновок суду: Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що є правові підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання за позивачкою [PERSON] , права власності на 5/14 часток спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , за позивачем [PERSON] права власності на 3/14 частки спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та за позивачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як членами колгоспного двору, права власності по 2/14 частки спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Даний спір підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки іншим шляхом його вирішити не можливо, а набуття позивачами права власності на житловий будинок з господарськими будівлями не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). Підстави для негайного виконання рішення відсутні. Заходи забезпечення позову по даній цивільній справі не застосовувалися. VII. Судові витрати: Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сторони не заявляли клопотань про розподіл судових витрат, а тому суд вважає можливим залишити понесені судові витрати за сторонами.

Outcome: approved