Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги наступним. 10.12.2010 року між сторонами укладено шлюб. Під час шлюбу сторонами придбано транспортний засіб Volkswagen Passat державний номерний знак [NUMBER] , 2000 року випуску, який є спільною сумісною власністю подружжя. Отже частка позивачки у праві спільної сумісної власності на вказаний автомобіль складає 1\\2 частини. Відповідно до сайту «Авторіа» в мережі інтернет мінімальна вартість аналогічного транспортного засобу становить 2450 доларів США, а максимальна 5800 доларів США. Отже середня вартість автомобіля буде становити 4125 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.06.2023 року становить 36 грн. 47 коп. 150438 грн. 78 коп. Оскільки автомобіль перебуває у володіння відповідача, і позивач немає намірів його використовувати, тому він має залишитися у володіння відповідача, а на користь позивача має бути стягнута компенсація 1\\2 частини вартості транспортного засобу, що становить 75219 грн. 38 коп. Позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 75219 грн. 38 коп. компенсації вартості 1\\2 частини у праві спільної сумісної власності на автомобіля Volkswagen Passat, державний номерний знак [NUMBER] та припинити спільну сумісну власність; розподілити судові витрати. 13.06.2023 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 21.08.2023 року ухвалою суду зупинено провадження у справі до припинення перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан. 26.10.2023 року ухвалою суду поновлено провадження у справі. 26.12.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала і пояснила, що автомобіль купували з чоловіком за власні кошти, коштів у батька відповідача у позику не брали. Відповідач на протязі 2022-2023 років дійсно пересилав їй кошти на картковий рахунок, але це були кошти на щомісячне утримання сім`ї, а не на повернення боргу батьку, оскільки ніякої позички коштів у батька відповідача не було. Про переоформлення відповідачем автомобіля на свого батька вона не знала, оскільки на той час вже не проживала з відповідачем та його батьками. Спільно з відповідачем не проживала з березня 2023 року. Дозволу на продаж належного їм автомобіля відповідачеві не надавала. Представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просить його задовольнити. Пояснив, що версія щодо позики коштів у батька придумана відповідачем, щоб не компенсувати позивачці половину вартості автомобіля. Відповідач мав достатньо часу, щоб у підготовчому засіданні подати відзив на позов, де викласти ці обставини та надати докази на підтвердження цих обставин, але доказів укладення договору позики відповідач не надав. Відповідач без згоди позивачки продав автомобіль, який був спільною сумісною власністю, своєму батьку, щоб не компенсувати позивачці половину вартості спільного майна. Позивачка не знала, що відповідач продав вказаний автомобіль 10.06.2023 р., оскільки не проживала з відповідачем з березня місяця 2023 року, що підтверджується рішенням суду про розірвання шлюбу. Крім того, якщо представник відповідача не визнає оцінку майна, то могли провести його оцінку, оскільки автомобіль, як стало відомо вже після подання позову, був проданий батьку відповідача, з яким і проживає відповідач, а тому жодних перешкод у цьому для відповідача не було. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, але його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що сторони під час шлюбу дійсно придбали спірний автомобіль. Гроші на придбання автомобіля відповідач взяв у борг у свого батька [PERSON] , про що була складена письмова розписка. У 2022-2023 році відповідач пересилав грошові кошти позивачці на картку, щоб вона віддала ці кошти його батьку як повернення позики, але позивачка кошти батькові не повернула. Тому в рахунок погашення боргу відповідач 10.06.2023 року перереєстрував автомобіль на батька. Позивачка про це знала, оскільки проживала з відповідачем у батьків відповідача. Крім того, позивачка не надала доказів розміру саме такої вартості автомобіля та не внесла кошти на депозитний рахунок суду. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що його син [PERSON] взяв у нього позику на придбання автомобіля, про що написав письмову розписку, яка зберігається у нього. Позивачка знала про позику. У зв`язку з неповерненням боргу син переоформив автомобіль на нього, але на запитання головуючого не зміг пояснити, що стало підставою для переходу права власності на автомобіль: договір купівлі-продажу чи договір дарування. Син проживає з ним. Судом встановлено, що 10.12.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Віньковецького районного управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис № 70, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 10.12.2010 року. Згідно з повідомленням територіального сервісного центру МВС № 6842 від 07.09.2023 року № 31/22/2-759 за [PERSON] в період з червня 2022 року по червень 2023 року був у власності автомобіль Volkswagen Passat державний номерний знак [NUMBER] , 2000 року випуску. 10.06.2023 року вказаний транспортний засіб був перереєстрований на іншу особу. Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] власником транспортного засобу Volkswagen Passat державний номерний знак [NUMBER] є [PERSON] , дата реєстрації 10.06.2023 року. Згідно з рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 16.11.2023 року у справі № 670/349/24 між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано. Рішення набрало законної сили 19.12.2023 року. При цьому позивач по справі [PERSON] обґрунтовувала позов тим, що з березня 2023 року сторони проживають окремо за різними поштовими адресами, не ведуть спільного сімейного життя, фактично сім`я припинила своє існування, а відповідач [PERSON] позов визнав. Відповідно до\~ст.\~60\~СК України\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~частини 1\~та 2\~ст.\~60\~СК України об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя може\~бути будь-яке\~майно,\~за винятком\~виключеного з\~цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~69\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1\~ст.\~70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з\~ч.\~1,\~2\~та ч.\~4\~ст.\~372\~ЦК України\~майно,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~може бути\~поділене між\~співвласниками за\~домовленістю між\~ними,\~крім випадків,\~установлених законом. У\~разі поділу\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~вважається,\~що частки\~співвласників у\~праві спільної\~сумісної власності\~є рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними або\~законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до положень\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 вказала, що приписи частин четвертої та п`ятої\~статті 71 СК України\~і\~статті 365 ЦК України\~з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК\~Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі\~статтею 365 ЦК України\~заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні (п.44). Частини четверта та п`ята\~статті 71 СК України\~не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач (п.58). Тому доводи представника відповідача про те, що позивач не вніс кошти на депозитний рахунок суду є такими, що не ґрунтуються на законі. Сторонами не оспорювався факт набуття спірного майна в період шлюбу, відтак суд доходить висновку, що транспортний засіб Volkswagen Passat державний номерний знак [NUMBER] , був спільною сумісною власністю сторін відповідно до вимог ст.ст. 60-61 СК України, а частки подружжя у разі поділу цього майна є рівними відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про укладення між відповідачем та його батьком [PERSON] договору позики грошових коштів на придбання спірного автомобіля, оскільки наявність такого договору заперечує позивач, представником відповідача суду не надано письмових доказів на укладення такого договору, а пояснення свідка [PERSON] на підтвердження цих обставин суд не бере до уваги відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 218 ЦК України, згідно якої заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, а рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Суд не бере до уваги як необґрунтовані твердження представника відповідача про те, що відповідач перераховував позивачці кошти у 2022-2023 роках для повернення позики його батьку відповідача - [PERSON] , які вона залишила собі, оскільки представником відповідача не доведено укладення договору позики між відповідачем та його батьком, крім того надані квитанції (а.а.76-87) не містять призначення платежу, а пояснення позивачки про те, що ці кошти були надані відповідачем на утримання сім`ї, є логічними і достовірними, оскільки сторони в той час перебували у зареєстрованому шлюбі. Автомобіль є річчю неподільною і після березня 2023 року саме відповідач продовжив користувався автомобілем, а потім продав його без письмової згоди позивача (ч.3 ст. 65 СК України), тому позивач має право на грошову компенсацію 1\\2 частки вартості автомобіля, який був спільною сумісною власністю сторін. За відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. До такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 03.05.2018 р. у справі № 755/20923/14-ц. Суд не враховує заперечення представника відповідача про те, що позивачем не було здійснено оцінку автомобіля, оскільки принцип змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України) передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Тому представник відповідача у разі заперечення визначеної позивачем вартості автомобіля, повинен був сам провести оцінку вартості автомобіля, який знаходився у батька відповідача, з яким спільно проживає відповідач, а отже у відповідача не було перешкод у проведені такої оцінки. Враховуючи вищевикладене, позивачка у відповідності до вимог ст.ст. 60, 61, 69-71 СК України, ст.\~372\~ЦК Українимає право на отримання компенсації1\\2 частки вартості транспортного засобу Volkswagen Passat державний номерний знак [NUMBER] у сумі 75219 грн. 38 коп. Також враховуючи, що вказаний автомобіль відповідачем 10.06.2023 р. відчужений і його власником є інша особа, то спільна сумісна власність на вказаний автомобіль вже припинена. Щодо клопотання представника відповідача [PERSON] про звільнення відповідача від сплати судового збору, оскільки він є учасником бойових дій, то суд зазначає наступне. Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Проте, оскільки предметом вказаної справи не є порушення прав відповідача [PERSON] , як учасника бойових дій, то і підстави для звільнення його від сплати судового збору відсутні. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1073 грн 60 коп., сплата якого позивачем документально підтверджується квитанцією № 0.08041698486.1 від 12.06.2023 року. Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Клопотання про зменшення судових витрат на правову допомогу від представника відповідача не надходило. Судові витрати позивача на професійну правничу допомогу становлять 4500 грн 00 коп., які підтверджуються договором № 71 про надання правової допомоги від 30.05.2023 року, актом приймання-передачі виконаної роботи від 12.06.2023 року до договору № 71 про надання правової допомоги від 30.05.2023 року, квитанцією № 171 від 02.06.2023 року на суму 4500 грн. З огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, суд дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 4500 грн 00 коп. є реальними, підтвердженими матеріалами справи, а тому відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст. ст. 60, 61, 69-71 СК України, ст. 372 ЦК України

Outcome: approved