Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Позов мотивує тим, що у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Сторони не перебувають у шлюбі, між ним відсутні такі складові сім`ї як спільне проживання, пов`язаність спільним побутом та наявність взаємних прав та обов`язків подружжя. Вказує, що син [PERSON] перебуває на його вихованні та утриманні, зареєстрований та проживає з ним. Він дбає про створення якнайкращих побутових умов для дитини, постійно слідкує за його станом здоров`я, харчуванням, зовнішнім виглядом та розвитком. У них з сином склався стійкий психологічний зв`язок та прив`язаність. Зазначає, що він користується авторитетом серед сусідів та друзів, ніколи не позбавлявся батьківських прав, не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, не страждає будь-якими психічними розладами, до кримінальної відповідальності не притягувався. Зважаючи на вказане, просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини (сина) [PERSON] разом з батьком [PERSON] , який самостійно його виховує, за адресою: [ADDRESS] , та стягувати з [PERSON] на його користь аліменти на сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують, щодо ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явилася, не повідомила причин своєї неявки. Відзив на позов не подала. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, причин неявки не повідомила. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , актовий запис №38, його батьками є: [PERSON] , [PERSON] , місце державної реєстрації: Дрогобицький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Згідно з витягом з реєстру Дрогобицької територіальної громади від 27.12.2023, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з витягом з реєстру Дрогобицької територіальної громади від 27.12.2023, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З будинкової книги для прописки громадян за місцем проживання: [ADDRESS] , вбачається, що за згаданою адресою зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 30.11.1999, виконавчий комітет Дрогобицької міської ради посвідчив, що житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 22.11.1999 №311. Згаданий будинок зареєстрований Дрогобицьким ДК МБТІ та ЕО на праві особистої власності за [PERSON] та записано в реєстрову книгу №40 за р.№4179. Згідно з актом обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , що складений Відділом - Служба у справах дітей, встановлено, що двоповерховий будинок складається з 6 кімнат, кухні, 2-ох санвузлів та 2-ох коридорів. Умови проживання задовольні. Згальна площа будинку - 122,1 кв.м., є газо-, водо-, електропостачання, автономне опалення. Будинок облаштований необхідними меблями та побутовою технікою. Створені всі умови для проживання дитини, яка забезпечена сезонним одягом, взуттям, іграшками та канцелярськм приладдям. [PERSON] має свою окрему кімнату. За цією адресою проживають та мають постійне місце реєстрації: [PERSON] , [INFO] , - батько дитини, [PERSON] , [INFO] , - дитина, [PERSON] , [INFO] , - баба дитини. Під час обстеження встановлено, що від цивільного шлюбу між [PERSON] та [PERSON] народилася дитина - син [PERSON] , [INFO]. [PERSON] зареєстрований та проживає за вищевказаною адресою. [PERSON] забезпечений необхідними речами для проживання та проведення дозвілля. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У зв`язку із тим, що сторони не перебувають у шлюбі та разом не проживають, між ними виник спір щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Враховуючи, що позивач фактично проживає з малолітнім сином, займається його вихованням, який у свою чергу прихильний до батька, піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з батьком, який фактично проживає з ним, в тому числі перебуває на його утриманні, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку, як психологічному, так і фізичному. Крім цього, визначення місця проживання дітей разом із батьком чи матір`ю, не позбавляє їх права на особисте спілкування з дітьми та прийняття участі у їх вихованні. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання сина [PERSON] разом з батьком відповідає інтересам дитини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на сина [PERSON] суд зазначає наступне. Положеннями ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Вимогами ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно зі ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до Закону України "Пpo Державний бюджет на 2024 рік" прожитковий мінімум на одну особу з 1 січня для дітей віком до 6 років становить 2563 гривні. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище платника аліментів, величину встановленого законодавством прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, положення ст. 180 СК України, згідно з якими обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище дитини, вік та потреби неповнолітнього. Також з урахуванням вимог ч. 2 ст. 182 СК України, необхідно зазначити, що розмір аліментів повинен бути не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст. ст. 183, 184 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення - у твердій грошовій сумі. Як вже згадано вище, при вирішенні позову суд також враховує майновий стан відповідача, яка є особою працездатного віку, у матеріалах справи відсутні докази про її інші аліментні зобов`язання та утримання нею інших осіб, враховуючи ті обставини, що батьки проживають окремо, дитина проживає з батьком, зважаючи на об`єктивну потребу малолітньої дитини у забезпеченні належного матеріального утримання, суд дійшов висновку, що позов про стягнення аліментів слід задоволити. Відтак, з відповідача підлягають до стягнення аліменти на малолітню дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесену суму судового збору в розмірі 1211,20 грн. Крім того, позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів відповідно до п. 3 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а тому згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1211,20 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави. Суд вважає за необхідне на підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved