Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-29 00:00:00

Позиція позивача. [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ТОВ «Надія» про поновлення порушеного права в якому просить: - скасувати державну реєстрацію Договору оренди земельної ділянки №29/11 від 15.01.2011 року (зі змінами внесеними відповідно до Додаткової угоди №104 до договору оренди земельної ділянки №29/11) укладеного між ТОВ «Новий сад» та від імені [PERSON] , щодо земельної ділянки площею 5,2877 га, кадастровий номер 6322281000:05:000:0074, яка знаходиться на території Забаринської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, здійснену 17.08.2017 року, номер запису про інше речове право 22001702, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 36743984 від 22.08.2017 року; - стягнути судові витрати. На обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначив, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №985799 виданого 26.11.2007 року Зачепилівською районною державною адміністрацією Харківської області він є власником земельної ділянки площею 5,2877 га, кадастровий номер 6322281000:05:000:0074, розташованої в межах Забаринської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказана земельна ділянка перебуває в користуванні в ТОВ «Надія» відповідно договору оренди земельної ділянки № 29/11 укладеного між ТОВ «Новий сад» та від імені [PERSON] 20.12.2011 року та зареєстрованого за №632220004001213 у Зачепилівському відділі при Держкомземі України про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.12.2011 року. В березні 2019 року товариством йому було надано копію примірника Додаткової угоди №104 від 19 травня 2017 року укладеного між ТОВ «Новий сад» та від імені [PERSON] до договору оренди земельної ділянки № 29/11 від 15.01.2011. Строк дії Договору оренди земельної ділянки № 29/11 від 15.01.2011 року (зі мінами внесеними відповідно до Додаткової угоди №104 до договору оренди земельної ділянки № 29/11 від 19.05.2017 року) укладеного між ТОВ «Новий сад» та від імені [PERSON] за відомостями Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна визначено терміном до 20.12.2036 року. Ознайомившись з копією примірника Додаткової угоди №104 від 19.05.2017 року до договору оренди земельної частини (паю) №29/11 від 15.01.2011 року він впевнився, що підпис в пункті «4. Реквізити сторін та підписи», підпис «Орендодавець» від імені « [PERSON] » йому не належить. Відповідно його волевиявлення щодо укладення Додаткової угоди №104 від 19.05.2017 року до договору оренди земельної частини (паю) № 29/11 укладеної між ТОВ «Новий сад» та від імені [PERSON] , щодо передачі у користування на умовах оренди земельної ділянки площею 5,0765 га, кадастровий номер 6322281000:05:000:0075 за даними договорами не було, сторонніх осіб він не уповноважував на підписання спірної додаткової угоди, відповідно Додаткова угода до договору оренди земельної частини не може вважатися укладеною. За захистом порушеного права він звернувся до Зачепилівського районного суду Харківської області з позовною заявою. При розгляді цивільної справи Зачепилівським районним судом Харківської області № 620/502/19 встановлено, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №22748 Харківського наукового-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл. проф. С.М.Бокаріуса складеного 24.01.2020 року підпис від імені [PERSON] у додатковій угоді №104 від 19.05.2017 року, розташований у розділі 4 «Реквізити сторін» у графі «ОРЕНДОДАВЕЦЬ» - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Таким чином судом першої інстанції достеменно встановлено факт відсутності волевиявлення [PERSON] (орендодавця) на укладення оспорюваної додаткової угоди до договору оренди землі на умовах, що в ній викладені, та підтверджені висновком судово-почеркознавчої експертизи № 22748 Харківського наукового-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл. проф. С.М.Бокаріуса від 24.01.2020 року, як наслідок додаткову угоду до договору оренди землі визнано неукладеною. Однак внаслідок обрання неефективного способу захисту, в задоволені позовних вимог про визнання договору оренди землі недійним, рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 03.12.2020 року у справі № 620/502/19 відмовлено з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного суду від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц ). Відповідно вважає, що державна реєстрація спірного Договору оренди за додатковою угодою має бути скасована виходячи з наступного. Рух справи в суді. Ухвалою судді Зачепилівської районного суду Харківської області від 03.03.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою Зачепилівського районного суду Харківської області від 20.05.2021 року прийнято зустрічну позовну заяву ТОВ «Надія» Красноградського району Харківської області до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом (справа №952/161/21). Ухвалою Зачепилівського районного суду Харківської області від 10.08.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Зачепилівського районного суду Харківської області 18.01.2022 року закрито провадження по цивільній справі №952/161/21 за позовом [PERSON] до ТОВ «Надія» Красноградського району Харківської області про поновлення порушеного права; зустрічним позовом ТОВ «Надія» Красноградського району Харківської області до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору. Постановою Полтавського апеляційного суду від 13.03.2023 року ухвалу Зачепилівського районного суду Харківської області від 18.01.2022 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Розпорядженням Зачепилівського районного суду Харківської області від 14.09.2023 року на підставі п. 2 ч. 1 та ч. 4 ст. 31 ЦПК України цивільну справу №952/161/21 передано на розгляд до Красноградського районного суду Харківської області. Ухвалою від 26.09.2023 року суддею Красноградського районного суду Харківської області прийнято цивільну справу за позовом [PERSON] до ТОВ «Надія» Красноградського району Харківської області про поновлення порушеного права із зустрічним позовом ТОВ «Надія» Красноградського району Харківської області до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в своє провадження призначено судове засідання по розгляду цивільної справи. Ухвалою від 27.02.2024 року зустрічну позовну заяву ТОВ «Надія» Красноградського району Харківської області до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - залишено без розгляду. Продовжено розгляд справи за первісним позовом [PERSON] до ТОВ «Надія» про поновлення порушеного права. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Від представника позивача [PERSON] - адвоката Орєхової Н.В. 27.02.2024 року до суду надійшла письмова заява в якій просить розглядати справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, заперечень проти заочного розгляду справи не надходило. Представник відповідача у судове засідання не прибув 30.01.2024 року та 27.02.2024 року, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення Укрпошти з відміткою про отримання судових повісток (а.с. 222, 228), про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю та відзиву на позовну заяву про поновлення порушеного права, не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. У постанові Пленумом Вищого спеціалізовано суду України розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» №11 від 17.10.2014 року дані судам зокрема такі пояснення: строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК), Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження. Оцінюючи поведінку заявника, а також осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу, слід звернути увагу на те, що не можна покладати відповідальність за тривалий розгляд справи використання ними процесуальних засобів, передбачених законодавством, для здійснення свого захисту, зокрема, у зв`язку зі зміною позовних вимог, вивченням матеріалів справи, заявленням клопотань, оскарженням ухвалених судових рішень. Разом із тим слід взяти до уваги факти невиконання ними процесуальних обов`язків, наприклад, ненадання чи надання з порушенням строку, передбаченого ЦПК, доказів у справі; неодноразові неявки в судове засідання без поважних причин, якщо це призвело до порушення розумного строку судового розгляду. Відповідно до частин 1, 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне розглянути справу по суті в даному судовому засіданні, оскільки неявка учасників справи в даному випадку не перешкоджає розгляду справи, при цьому у справі достатньо наявних матеріалів для її розгляду та ухвалення рішення, не відкладаючи розгляду справи. Так як представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений у встановленому порядку, від нього до суду не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, не подавав відзив на позовну заяву [PERSON] , згідно ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, так як позивач заперечень проти такого вирішення справи не надав. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Позиція суду. Суд вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Фактичні обставини, встановлені судом. В ході розгляду справи судом встановлено, що позивачу по справі [PERSON] відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №985799 виданого 26.11.2007 року Зачепилівською районною державною адміністрацією Харківської області він є власником земельної ділянки площею 5,2877 га, кадастровий номер 6322281000:05:000:0074, розташованої в межах Забаринської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказана земельна ділянка перебуває в користуванні в ТОВ «Надія» відповідно договору оренди земельної ділянки № 29/11 укладеного між ТОВ «Новий сад» та від імені [PERSON] 20.12.2011 року та зареєстрованого за №632220004001213 у Зачепилівському відділі при Держкомземі України про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.12.2011 року. В березні 2019 року товариством [PERSON] було надано копію примірника Додаткової угоди №104 від 19 травня 2017 року укладеного між ТОВ «Новий сад» та від імені [PERSON] до договору оренди земельної ділянки № 29/11 від 15.01.2011 року. Строк дії Договору оренди земельної ділянки № 29/11 від 15.01.2011 року (зі мінами внесеними відповідно до Додаткової угоди №104 до договору оренди земельної ділянки №29/11 від 19.05.2017 року) укладеного між ТОВ «Новий сад» та від імені [PERSON] за відомостями Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна визначено терміном до 20.12.2036 року. Позивач заперечує підписання примірника Додаткової угоди №104 від 19.05.2017 року до договору оренди земельної частини (паю) №29/11 від 15.01.2011 року. Заочним рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 03.12.2020 року №620/502/19 позов [PERSON] до ТОВ «Надія» Красноградського району Харківської області про визнання правочинів недійсними - залишено без задоволення, з підстав обрання позивачами неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним, так як спірна Додаткова угода №104 до договору оренди земельної ділянки №29/11 є неукладеною. Крім того [PERSON] даним рішенням роз`яснено, що, за наявності для того підстав позивач не позбавлений права заявити вимогу про усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки або скасування запису про державну реєстрацію речового права (договору оренди). Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96)). У справі №620/502/19 за позовом [PERSON] до ТОВ «Надія» Красноградського району Харківської області про визнання правочинів недійсними за клопотанням [PERSON] була призначена почеркознавча експертиза у ХНДІСЕ ім Засл. проф. М.С.Бокаріуса. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №22748 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 24.01.2020 року підписи від імені [PERSON] у Додатковій угоді №104 від 19.05.2017 року, розташований у розділі 4 «Реквізити та підписи сторін», у графі «ОРЕНДОДАВЕЦЬ» - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Судом встановлено, що висновок судово-почеркознавчої експертизи №22748 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 24.01.2020 року стосується предмета доказування, відповідає положенням статті 102 ЦПК України і підготовлений в рамках іншої цивільної справи. Таким чином, судом встановлено, що підпис у Додатковій угоді №104 від 19.05.2017 року [PERSON] не належать, будь-яких доручень іншій особі з повноваженнями на підписання даного договору від його імені, він нікому не надавав в тому числі, і відповідачем не надано доказів щодо таких повноважень, але державна реєстрація додаткової угоди відбулась. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 17.08.2017 року зареєстровано право оренди земельної ділянки кадастровий номер 6322281000:05:000:0074, площею 5,2877 га за ТОВ «НОВИЙ САД», підстава виникнення іншого речового права договір оренди землі №29/11 від 15.01.2011 року та додаткова угода до договору оренди земельної ділянки №104 від 19.05.2017 року. У зв`язку з реорганізацією ТОВ «Новий сад» шляхом приєднання до ТОВ «Надія» земельна ділянки знаходяться в оренді ТОВ «Надія». Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд вважає наступне. Відповідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини та оцінка доказів, наданих сторонами. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Згідно частини першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Згідно з частиною 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Законом, яким регулюються відносини пов`язані з орендою землі, є Закону України «Про оренду землі». Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно частини першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. У пункті 8 постанова Пленуму ВСУ №09 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК 435-15 підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Разом з цим, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.» Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Заочним рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 03.12.2020 року №620/502/19 в цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Надія» Красноградського району Харківської області про визнання правочинів недійсними - було встановлено судом, що підпис у спірній додатковій угоді №104 [PERSON] не належить, будь-яких доручень іншій особі з повноважень підписання даної додаткової угоди від його імені нікому не надавав і відповідач таких доказів не надав, у зв`язку із чим Додаткова угода №104 від 19.05.2017 року є неукладеною, але у задоволенні позову відмовлено з підстав обрання позивачами неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним. При цьому [PERSON] було роз`яснено, що за наявності для того підстав позивач не позбавлений права заявити вимогу про усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки або скасування запису про державну реєстрацію речового права (договору оренди). Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦПК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 17.08.2017 року зареєстровано право оренди земельної ділянки кадастровий номер 6322281000605:000:0074, площею 5,2877 га за ТОВ «НОВИЙ САД», підстава виникнення іншого речового права договір оренди землі №29/11 від 15.01.2011 року та додаткова угода до договору оренди земельної ділянки №104 від 19.05.2017 року. Разом з тим, реєстрація права оренди (договору оренди) щодо неукладеної додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки №104 від 19.05.2017 року порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження його власністю - земельною ділянкою, кадастровий номер 6322281000605:000:0074, площею 5,2877 га. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову забезпечить реальне відновлення порушеного права позивача. Даний висновок суду базується на правових висновках Верховного Суду, викладених у постанові від 05.08.2020 по справі № 125/702/17. Отже, реєстрація права оренди (договору оренди) за ТОВ «Новий сад» на вищевказану земельну ділянку, на підставі договору оренди землі №29/11 від 15.01.2011 року та додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки №104 від 19.05.2017 року, яка є неукладеною, не відповідає вимогам закону та порушує права позивача, враховуючи що право оренди на спірну земельну зареєстроване на даний час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, а отже суд вважає за необхідне скасувати запис про державну реєстрацію права оренди за ТОВ «Новий сад». Висновки за результатами розгляду справи. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що даний позов [PERSON] про скасування запису про державну реєстрацію речового права (договору оренди - права оренди) підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Розподіл судових витрат. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача ТОВ «Надія» на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню 1816,00 грн. на відшкодування підтверджених судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved