Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Після придбання квартири вона з чоловіком зробили ремонт у вересні 2017 року. Поверхом вище знаходиться квартира [ADDRESS] , належна на праві власності відповідачу по справі. 30 листопада 2017 року відбулось залиття її квартири, про що складено акт огляду пошкодження: затоплено стелі у коридорі, у кімнаті, у ванній кімнаті, у туалеті, у кухні; затоплено меблі на кухні, у ванній. Спочатку відповідач визнавав свою вину у затопленні квартири та всі виявлені пошкодження, погоджувався на відшкодування: мали виконати ремонті роботи працівники, які робили ремонт в його квартирі. Потім на картку її чоловіка скинуто 4000 грн., що не покрило розміру завданих збитків. У подальшому [PERSON] почав ігнорувати її вимоги щодо повного відшкодування збитків у розмірі 44 310,70 грн. За проведені дослідження вона сплатила 8500 грн. Крім того, через неправомірні дії відповідача їй завдано й моральну шкоду, яка полягала у стресах, переживаннях, хвилюваннях за пошкоджене майно, порушений звичний уклад життя, вимушено відривалась від повсякденних справ та збирала докази для цієї справи. Моральну шкоду вона оцінює в розмірі 20 000 грн. У добровільному порядку [PERSON] шкоду не відшкодовує, тому вважає своє право порушеним. Просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] : на відшкодування матеріальної шкоди 44 310,70грн.; на відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.; на відшкодування сплаченого судового збору 1536,80грн.; на відшкодування витрат на правову допомогу 9000 грн.; на відшкодування витрат за проведене дослідження 8500грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Медведського М.Д. від 01 липня 2019 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 15 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач [PERSON] вказав, що позивач не довела заподіяння шкоди саме з його вини. Поданий акт огляду пошкоджень містить лише перелік, а не містить причину та його вину. Також даний акт не відповідає вимогам чинного законодавства (Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджені наказом Держжитлокомунгоспу України №76 від 17травня 2005 року). Подані експертні дослідження також не можуть прийматись до розгляду, оскільки проведені через рік та три місяці від події. Також вважають, що позивачка не довела ні матеріальної, ні моральної шкоди, завданою його неправомірними діями. Просив відмовити у задоволенні позову. 23 жовтня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивачка вказала, що поданий нею акт огляду пошкоджень не є актом про залиття, але він підтверджує наявність в її квартирі пошкоджень після залиття з квартири верхнього поверху. І саме ці пошкодження були предметом експертного дослідження. Визначена сума збитку не є надмірною, відповідає вимогам чинного законодавства. Причина залиття вказана у довідці ТОВ «ЖЕК Парковий». Просила задоволити позов. 30 жовтня 2019 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. Додатково відповідач вказав, що єдиним допустимим та належним доказом є саме акт про залиття. Позивачка такого ж доказу не надала. До того ж огляд його квартири уповноваженою комісією не проводився. Тому причина залиття не встановлена. Просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено судове засідання. Відповідно до розпорядження та протоколу повторного авторозподілу, у зв`язку з закінченням строку відрядження судді Медведського М.Д. цивільну справу передано та прийнято до провадження суддею Пінкевич Н.С. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2020 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] по справі призначено експертизу щодо встановлення причин залиття кватири [PERSON] та можливість встановлення збитків. 28 січня 2021 року цивільну справу повернуто до суду з повідомленням про неможливість проведення експертизи через відсутність оплати. Відповідно до розпорядження та протоколу повторного авторозподілу, у зв`язку з перебуванням у соціальній відпустці судді Пінкевич Н.С., цивільну справу передано судді Усатову Д.Д. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01лютого 2021 року цивільну справу прийнято до провадження суддею Усатовим Д.Д. та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2021 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] по справі знову призначено експертизу щодо встановлення причин залиття кватири [PERSON] та можливість встановлення збитків. 16 червня 2021 року цивільну справу повернуто до суду з повідомленням про неможливість проведення експертизи, у зв`язку з відсутністю оплати та не погодженням строків проведення експертизи. Відповідно до розпорядження та протоколу повторного авторозподілу, у зв`язку з припиненням повноважень судді Усатова Д.Д. цивільну справу передано та прийнято до провадження суддею Ковальчук Л.М. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2021 року цивільну справу прийнято до провадження суддею Ковальчук Л.М. та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. Відповідно до розпорядження та протоколу повторного авторозподілу, у зв`язку з припиненням повноважень судді Ковальчук Л.М. цивільну справу передано та прийнято до провадження суддею Пінкевич Н.С. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2023 року цивільну справу прийнято до провадження суддею Пінкевич Н.С. та призначено судове засідання. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала. Просила позов задоволити. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] на праві належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 08 грудня 2015 року, виданого реєстраційною службою Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Тобто, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 322 ЦК України). Статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені цивільним законодавством. Відповідно до Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ від 24 січня 2006 року №45, власники квартир зобов`язані використовувати приміщення житлового будинку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, порушують умови проживання громадян. З пояснень сторін вбачається, що над квартирою [PERSON] поверхом вище знаходиться квартира [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] ; 30 листопада 2017 року сталось затоплення квартири [PERSON] . Дані обставини не оспорювались сторонами при розгляді справи. Заперечення відповідача ґрунтувались на відсутності доказів його вини у завданій шкоді, неналежності доказів щодо вини, розміру шкоди. Довідкою ТОВ «ЖЕК Перший парковий» №281 від 30 січня 2019 року підтверджено затоплення 30 листопада 2017 року в квартирі [ADDRESS] в результаті розриву труби, виведеної в коридорі для підключення пральної машини в квартирі [ADDRESS] , розташованій на п`ятому поверсі, власник якої [PERSON] . У результаті залиття була завдана матеріальна шкода, яка відображена в Акті огляду пошкоджень. Відповідно до акту огляду пошкоджень, складеного 30 листопада 2017 року, комісією у складі представників ТОВ «ЖЕК Перший парковий» і сусідів [PERSON] , [PERSON] проведено огляд квартири [ADDRESS] та виявлено пошкодження (висновки комісії): затоплено коридор, кухню, ванну, туалетну кімнату (стеля) площа 55,1 кв.м, стіни (6кв.м), затоплено підлогу в кімнаті 17,2 кв.м, поріг, затоплено меблі (8 полиць), двері у ванну кімнату. Для визначення розміру збитків, 22 лютого 2019 року між ТОВ «Судова незалежна експертиза України» та [PERSON] укладено договір №ED-1727-1-1278.19 від 28 березня 2019 про проведення експертного дослідження. За виконання договору [PERSON] сплатила 6000 грн., що підтверджено квитанцією №0.0.1277257558.1 від 22 лютого 2019 року. 10 квітня 2019 року [PERSON] отримала висновок №ED-1727-1-1278.19 від 28 березня 2019 ТОВ «Судова незалежна експертиза України», за яким розмір матеріальної шкоди, що завдана внаслідок залиття квартири [ADDRESS] становить 35 122,80 грн. Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі У ч. 2 цієї статті зазначається, що збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Так, відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов`язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода та упущена вигода) відшкодовується в повному обсязі. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідачів покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Позивачем на підтвердження факту залиття належної йому квартири з вини відповідача та розміру завданої шкоди були надані письмові докази, а саме: акт про пошкодження, довідкою про причину затоплення; висновок за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №ED-1727-1-1278.19 від 28 березня 2019 року щодо визначення матеріальної шкоди. Вказані докази у суду не викликають сумнівів щодо їх правильності. Згідно процесуального законодавства учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення або заявити клопотання про призначення експертизи. При розгляді справи представник відповідача двічі просив суд призначити експертизу, які судом задоволені, але судова експертиза так і не проведена, в тому числі через неоплату відповідачем. Суд враховує, що сторона зобов`язана користуватись своїми права правомірно, натомість після призначення експертизи відповідач не цікавився розглядом справи, що мало наслідком тривалий розгляд справи (з 2019 року). За цей час відповідач також самостійно експертизу не провів. Не звертався до жодної організації щодо визначення причини затоплення, не визначив іншу особу відповідальну за прорив труби. Тому відповідач, вказуючи на те, що експертне дослідження проведено більше ніж через рік після затоплення, а тому немає підстав стверджувати, що саме залиттям пошкоджено майно, які вказані в експертному дослідженні, акті огляду пошкоджень, та позивачем не надано доказів, що залиття її квартири відбулося з квартири відповідача, не був позбавлений можливості звернутися до експертної установи для проведення експертизи щодо встановлення причини залиття, визначення розміру завданої матеріальної шкоди та надати висновок до суду. Отже, відповідачем не спростовано презумпцію його вини у заподіянні шкоди майну позивача та не надано доказів того, що шкода була спричинена саме не з його вини, доказів, які б спростовували вимоги позивача і надані ним докази. А відтак, доводи сторони відповідача про те, що його вина у заподіянні шкоди [PERSON] відсутня, відхиляються судом як безпідставні. Щодо доводів сторони відповідача про те, що акт про пошкодження не відповідає вимогам наказу №76 від 17 травня 2005 року Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства «Про затвердження правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» та не може вважатися належним та допустимим доказом, суд вважає зазначити наступне. Відповідно до п.2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт, форма якого передбачена додатком № 4. Згідно Додатку №4 в акті повинні бути відображені: дата складання акту (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, з вини якого сталося залиття; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття. Як вбачається з акту це не є акт про залиття, а є акт огляду пошкоджень, тому не має відповідати вищевказаній формі. Разом з тим, він складений та підписаний членами комісії, іншими особами (сусідами) після обстеження квартири позивача, містить усі необхідні дані та відомості, а саме: дату його складання, анкетні дані та посади членів комісії, сусідів, які приймали участь у його складанні, адресу квартири, що зазнала пошкоджень, характер ушкоджень та їх обсяг, а відтак цей акт є належним і допустимим доказом заподіяння позивачу матеріальної шкоди. Посилання відповідача на те, що в акті, довідці, дослідженні є неточності, не спростовують вину власника квартири [ADDRESS] у залитті квартири [ADDRESS] позивача та не можуть бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності. Враховуючи подані сторонами докази, надані пояснення, покази допитаного судом свідка [PERSON] , оглянутими фото та відео, перепискою сторін у вайбері, суд приходить, що подані позивачем докази в силу статей 77, 78 ЦПК України є належним і допустимим доказом тієї обставини, що залиття квартири позивача відбулось з вини відповідача. Оскільки, позивач довів завдану йому шкоду, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири [ADDRESS] , суд вважає, що завдані позивачу збитки підлягають відшкодуванню відповідачем [PERSON] . Визначаючи розмір майнової шкоди завданої позивачу, суд приймає до уваги висновок за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №ED-1727-1-1278.19 від 28 березня 2019 року на суму 35 122,80грн. та квитанцію про оплату даного дослідження на суму 6000 грн. (витрати, пов`язані з розглядом справи за проведення експертизи). Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає майнова шкода у розмірі 41 122,80 грн. Щодо решти майнової шкоди на суму 9187,90 грн. та витрати на дослідження на суму 2500 грн.. У цій частині суд відмовляє, оскільки в матеріалах справи відсутній і договір про проведення дослідження, і висновок експертного дослідження №ED-1725-6-12789.19 від 29 березня 2019 року. Зважаючи, що відсутній сам висновок, суд позбавлений можливості перевірити щодо яких обставин він був складений, тому не можуть бути і задоволені витрати на його проведення. Щодо моральної шкоди. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач також просив відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінює у 20 000 грн. та обґрунтовував її тим, що було порушено звичний спосіб її життя, виникла необхідність докладати зусиль для його нормалізації, витрачення часу для вирішення проблем з усунення наслідків залиття. Згідно з ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до роз`яснень, які викладені у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» підставами задоволення судом позову про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної шкоди є наявність моральної (немайнової) шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У п.9 постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З урахуванням того, що при розгляді справи встановлено склад цивільного правопорушення, за наявності якого наступає відповідальність заподіювача шкоди, в тому числі й моральної, беручи до уваги те, що у зв`язку із залиттям квартири позивача остання перенесла моральні переживання та незручності, враховуючи характер залиття, суд вважає справедливим розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача в розмірі 10 000 грн. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи завдання шкоди, яка не відшкодована у добровільному порядку, позивач захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту її права шляхом стягнення збитків. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову частково. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову позивача частково, а відтак витрати на правову допомогу в розмірі 9000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1536,80 грн., понесені позивачем, за п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України покладаються на відповідача відповідно до задоволеної частини вимог, а саме в розмірі 7 396,83 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved