Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

06 вересня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Позовна заява мотивована тим, що він та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 07.12.2007 до 11.11.2015. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , сина - [PERSON] [INFO] .. Позивач був спроможний забезпечувати дітей всім необхідним. Відповідачка власним житлом забезпечена на той час не була. Від народження постійно слідкує за станом здоров`я дітей, їх розвитком, забезпечує їх дозвілля, продуктами харчування, одягом, взуттям, ліками, канцелярське приладдям. У позивача з дітьми психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Зазначає, що відповідачка не мала власного заробітку до січня 2020 року та місця проживання, а тому після розірвання шлюбу відповідачка на її прохання та за його згодою продовжувала проживати разом із ним та дітьми в одній квартирі, знаходячись на утриманні позивача. Відповідачка не приймала участі в матеріальному забезпеченні та утриманні дітей. При цьому декілька разів вона подавала позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Так, перший раз вона подала про розірвання шлюбу 20.09.2012 та 25.12.2012 позов було залишено без розгляду. З осені 2013 року фактичні відносини між ними, як чоловіка та дружини, припинені. Відповідачка часто вдома не бувала, дітьми не займалась. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.10.2015 року у справі № 638/9903/15-ц з позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1000 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення нею повноліття. Також відповідачка 12.06.2015 подала позов про розірвання шлюбу. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.11.2015 року у справі № 638/9902/15-ц шлюб було розірвано. У січні 2020 року відповідачка виїхала з квартири та стала самостійно проживати у зйомній квартирі, а пізніше - у придбаній 29.01.2020 нею кімнаті [ADDRESS] . Навіть незважаючи на те, що діти постійно проживали разом з ним та знаходились на його повному утриманні, він сумлінно виконував судове рішення та сплачував на користь відповідачки аліменти. Приблизно з лютого 2020 року відповідачка умовила нашу доньку [PERSON] проживати разом із нею. Проте син [PERSON] висловив бажання залишитись проживати разом із ним. Таким чином, до лютого 2020 року одноособово матеріально утримував дітей в повному обсязі, та, окрім того, добровільно сплачував на користь відповідачки аліменти, які вона витрачала виключно в своїх інтересах. Звертає увагу суду на те, що заяву про примусове стягнення аліментів відповідачка подала лише 09.01.2020 року, тобто тільки після того, як вона придбала собі квартиру та стала проживати окремо. При цьому, будь-яких вимог щодо заборгованості по сплаті аліментів до моменту звернення до ВДВС вона не пред`являла. З лютого 2020 року донька [PERSON] , [INFO] стала проживати окремо, а син [PERSON] [INFO] - разом з ним. Однак, відповідачка 14.06.2022 року без дозволу забрала сина зі школи у місті Щецин (республіка Польща), попри його заперечення, не надавши можливості отримати дитиною документів про закінчення шкільної програми, та вивезла його до Бельгії. В цей час про місцеперебування дітей відповідачка не повідомляє, не надає можливості безпосереднього спілкування та створює перешкоди для такого спілкування. В обгрунтування позовних вимог вказує на те, що протягом 2015 - 2019 років здійснено зарахування коштів на карту стягувана [NUMBER] в АТ КБ «ПриватБанк» через банкомати цього банку на загальну суму - 40 311 грн., про що боржником було повідомлено ВДВС 29.01.2020 року. Крім того, у період 2020-2023 років постійно здійснювались перекази належних сум за допомогою поштових переводів Укрпошта на загальну суму 45 800 грн, через термінали ПриватБанку на загальну суму 33 678, 71 грн., з особистої картки на картку в сумі 7 000 грн, а також на прохання стягувача здійснювалось придбання ліків в рахунок оплати аліментів на загальну суму 10 672,10 грн. Таким чином, вважає, що станом на 01.02.2023 року повністю виконав свій обов`язок та сплатив кошти на загальну суму 137 461, 81 грн, тобто більше ніж необхідно за виконавчим листом (станом на лютий 2023 року складає 87 000 грн). На цей час, не переставав сплачувати аліменти в установленому судовим рішенням розмірі і з 01.02.2023 сплатив аліменти в розмірі 6 000 грн, отже на сьогоднішній час сплатив на користь відповідачки - 143 461, 81 грн. На підставі вищевикладеного просить звільнити [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.10.2015 року у справі № 638/9903/15-ц на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] з 30.10.2015 по 01.03.2020 та на утримання [PERSON] [INFO] з 01.03.2020 по 14.06.2023. Суму в розмірі 89 411, 76 грн, сплачену на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 30.10.2015 по 01.03.2020 та суму в розмірі 20 150 грн, сплачену на утримання [PERSON] , [INFO] , з 01.03.2020 по 14.06.2022 зарахувати в рахунок сплати аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , з 01.03.2020 та [PERSON] , [INFO] , з 01.07.2022. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. 16 жовтня 2023 року представник [PERSON] - адвокат Литвинова В.В. подала відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позову відмовити повністю. Відзив мотивовано тим, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем з 07 грудня 2007 року по 11 листопада 2015 року, шлюб який був розірваний рішенням Дзержинським районним судом м. Харкова від 11 листопада 2015 року по справі № 638/9902/15-ц. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають 2 (двох) неповнолітніх дітей: дочку - [PERSON] , [INFO] , та сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2015 року по справі № 638/9902/15-ц було визначено місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з матір`ю (відповідачкою). На час розлучення, батько дітей [PERSON] , позовні вимоги визнав і не оспорював право на проживання дітей з ним. В судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Таким чином, суперечки щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей між батьками не було. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2015 року по справі № 638/9903/15-ц, було вирішено питання аліментного утримання неповнолітніх дітей тач стягнуто з [PERSON] аліменти в твердий грошовій сумі у розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень щомісячно, починаючи з 01.11.2015 року на утримання неповнолітньої [PERSON] та [PERSON] , до досягнення дітьми повноліття. З метою виконання судового рішення від 30.10.2015 року Дзержинським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист № 638/9903/15-ц від 15.02.2018 року. Отже, майже 2,5 роки [PERSON] не отримувала виконавчий лист по стягнення аліментів в суді та не пред`являла його для примусового виконання. 26.12.2019 року [PERSON] звернулась з письмовою заявою від 26.12.2019 року до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харкова) про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа та рішення суду. 10.01.2020 року постановою про відкриття виконавчого провадження відкрито ВП № [NUMBER] державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харкова) Березневим А.С. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 638/9903/15-ц, виданого 15.02.2018 року Дзержинським районним судом м. Харкова простягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1 000 грн. щомісячно починаючи з 01.11.2015 р. і до досягнення дітьми повноліття. Після розірвання шлюбу за домовленістю, [PERSON] та діти продовжували проживати в квартирі [ADDRESS] , де зареєстрована разом з дітьми. Дана квартира належить [PERSON] , його матері та брату на праві спільної сумісної власності. [PERSON] створила всі умови для повноцінного розвитку та вихованню дітей, щоденно готувала їх до школи та дитячого садка, придбанням книжок, іграшок, одежі, продуктів харчування, ліків, приготуванням їжі. Займалася розумовим та фізичним розвитком дітей, відвідувала поліклініку з дітьми, супроводжувала дітей до них, відвідувала батьківські збори, діти відвідували гуртки в КЗ «Центр дитячого та юнацької творчості № 1 ХМР», завжди цікавилась та цікавиться успіхами та потребами дітей. Щоб створити матеріальне забезпечення дітей працевлаштувалась на роботу та забезпечувала дітей всім необхідним для створення належних для їх розвитку, звідностей та матеріального забезпечення. Натомість, [PERSON] не був працевлаштований. Так, 22.12.2019 року, приблизно в 11:00 год., в квартирі, що належить матері [PERSON] , де проживала Відповідачка разом з дітьми та Позивачем, за адресою: [ADDRESS] , позивач заподіяв [PERSON] легкі тілесні ушкодження. За даним фактом Шевченківським ВП ГУНП в Харківської області зареєстровано кримінальне провадження № 12019220480005286 за ч. 1 ст. 125 КК України. Після чого [PERSON] була вимушена залишити квартиру Позивача та проживати в орендованої квартирі. В 2020 році відповідачка придбала квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , куди переїхала жити. В грудні 2019 року [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом про визначення місця проживання дітей з батьком. [PERSON] також звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом про визначення місця проживання дітей з матір`ю. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.02.2020р. відкрито провадження у справі № 638/20247/19 (суддя Хайкин В.М.) в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.11.2021р. у справі № 638/20247/19 прийнято до провадження зустрічна позовна заява. На даний час справа № 638/20247/19 розглядається в суді, рішення по даній справі немає. Наразі і дочка і син проживають разом з відповідачкою у Бельгії, де отримали тимчасовий захист. Діти навчаються в он-лайн школі в Україні та Бельгійській школі. Також вказує на те, що 07.09.2023 року державним виконавцем були винесені постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користуватися зброєю; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом; повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру державного реєстру боржників; постанова про передачу ВД на виконання до підприємства, установи, організації (Військової частини [NUMBER] ; м. Київ). На даний час аліменти від військової частини відповідачка не отримала. Стосовно наданих позивачем чеків на придбання ліків, то надані до позовної заяви чеки, не можуть бути прийняти до уваги та розгляду суду, у зв`язку з тим, що вказані письмові докази жодного відношення до сплати аліментів не мають. Ухвалою Дзержинського районного суду від 15 листопада 2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Протокольною ухвалою Дзержинського районного суду від 11 березня 2024 року, зважаючи на приписи ч. 3 ст. 91 ЦПК України, якими встановлено, що заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі, клопотання позивача [PERSON] про виклик свідків, яке подано через канцелярію суду 15 січня 2024 року, залишено без задоволення у зв`язку із пропуском процесуального строку на його подання, клопотання про поновлення процесуального строку сторона позивача не заявляла. Протокольною ухвалою Дзержинського районного суду від 11 березня 2024 року клопотання представника відповідачки - [PERSON] про долучення доказів, яке подано через канцелярію суду 08 березня 2024 року, залишено без задоволення у зв`язку із пропуском процесуального строку на його подання, клопотання про поновлення процесуального строку сторона відповідача не заявляла. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали з наведених у позовній заяві підстав та просили їх задовольнити. У судове засідання відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Литвинова В.В. не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, що підтверджується підписом представника у явочному листі. Вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини. Позивач та відповідачка перебували у шлюбі до з 07 грудня 2007 року до 11 листопада 2015 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , сина - [PERSON] [INFO] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2015 року у справі № 638/9903/15-ц з позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1000 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення нею повноліття. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2015 у справі № 638/9902/15-ц шлюб між сторонами було розірвано. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Сімейним кодексом України (ділі - СК України) передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до статті 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. З аналізу статей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Приписами статті 197 СК України встановлено, що з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як свідчать матеріали справи, сторони мають неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , сина - [PERSON] [INFO] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.11.2015 у справі № 638/9902/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований з 07 грудня 2007 року, у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 1, Харківського міського управління юстиції, актовий запис - № 3272 розірвано. Даним рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що діти проживають разом із матір`ю. Визначено місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , 2010 року народження, [PERSON] , 2013 року народження з їх матір`ю [PERSON] (а.с. 94). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.10.2015 у справі № 638/9903/15-ц з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1000 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення нею повноліття (а.с. 95). 10 січня 2020 року державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС у м. Харкові східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Березньовим А.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП [NUMBER] з виконання виконавчого листа № 638/9903/15-ц, виданого 15 лютого 2018 року Дзержинським районним судом м. Харкова, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1000 грн щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття (а.с. 97). Відповідно до довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів, виданої державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС у м. Харкові східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Березньовим А.С., станом на 07.09.2023 року наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 4 місяці з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання та становить 82 739 грн 50 коп (а.с. 101). Згідно з розрахунком заборгованості по виплаті аліментів [PERSON] - боржника за виконавчим листом № 638/9903/15-ц, виданого 15 лютого 2018 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1000 грн щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття, загальна заборгованість по виплаті аліментів станом на 01.09.2023 року складає 82 739, 50 грн (а. с. 102-103). 07.09.2023 року державним виконавцем Березньовим А.С. на адресу [PERSON] направлено повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників (а.с. 104). При цьому згідно з витягом з Наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) Міністерства оборони України від 02.04.2022 року солдата [PERSON] , який перебуває на військовому обліку в [INFO] , призначено на посаду водія 2 автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної роти ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ [NUMBER] , ВОС-[NUMBER], з 2 квітня 2022 року зараховано до списків особового складу частини, поставити на всі види забезпечення та вважати таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків з посадовим окладом у розмірі 2820 гривень на місяць по 5 тарифному розряду, штатно-посадова категорія "солдат". Встановлено надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65% від посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавкою за вислугу років, встановити премію за старанність, розумну ініціативу, сумлінне виконання службових обов`язків та за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 277% від посадового окладу (а.с. 10). Згідно з інформацією про виконавче провадження [NUMBER] боржник отримує заробітну плату у військовій частині [NUMBER] [ADDRESS] , постанова направлена на виконання до підприємства (а.с. 106,107). Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а. с. 76). Довідки № 163 та № 164 від 13.11.2023, на які посилалась сторона позивача про те, що [PERSON] , з 01.09.2020 року дійсно навчався очно в Харківському ліцеї № 149 Харківської міської ради Харківської області. У 2023-2024 році навчається он-лайн в 4-Б класі та про те, що [PERSON] з 01.09.2016 ро 09.06.2020 року дійсно навчалася очно (відвідуючи школу) в Харківському ліцеї № 149 Харківської міської ради Харківської області достеменно не свідчать та не є належними доказами проживання дітей разом із позивачем [PERSON] та перебування на його утриманні. Додані до позовної заяви чеки про купівлю ліків та медичних препаратів не є належними доказами у справі. Стороною позивача належними, достатніми та допустимими доказами не доведено, що за вказаними періодами, коли позивач сплатив на користь відповідачки аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] з 30.10.2015 по 01.03.2020 - 89 411, 76 грн, та на утримання [PERSON] [INFO] з 01.03.2020 по 14.06.2022 - 20 150 грн діти проживали разом із [PERSON] та перебували на утриманні позивача, а відтак таких фактичних обставини судом не встановлено. За матеріалів справи вбачається, що наразі діти проживають разом із матір`ю в іншій країні. Водночас, суду не надано жодних доказів, зокрема щодо ухвалення судового рішення, яке набрало законної сили, про визначення місця проживання дітей у спірний період разом із батьком. При ухваленні рішення суд також враховує майновий стан та стан здоров`я позивача, який особисто у судовому засіданні пояснив суду, що має у власності нерухоме майно, а саме будинок, та автомобіль, має добрий стан здоров`я, є працездатним, будь-яких тяжких або хронічних хвороб не має, ще неповнолітніх дітей чи інших осіб на утриманні [PERSON] також не має. Разом із тим, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження чи на підтвердження того, що платник є непрацездатним, відсутності у нього доходів чи скрутного матеріального становища [PERSON] та неможливості у зв`язку із цим виконувати батьківський обов`язок та сплачувати аліменти суду також не надано. Аліментні зобов`язання позивача виникли на підставі чинного рішення суду, яке є обов`язковим до виконання на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (статті 124, 129 Конституції України, стаття 18 ЦПК України). Таким чином, позивачем не доведено наявності обставин, які за положеннями сімейного законодавства можуть бути підставами для звільнення від сплати заборгованості аліментами, а тому позовні вимоги про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та зарахування суми сплачених аліментів в рахунок сплати аліментів задоволенню не підлягають. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed