Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації та Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, за участю третіх осіб: [PERSON] і неповнолітньої дитини [PERSON] про визнання протиправними та скасування наказу від 26.01.2023 № 08 «Про тимчасове влаштування дитини», яким неповнолітнього [PERSON] тимчасово влаштовано до [PERSON] і розпорядження від 03.02.2023 № 50 «Про встановлення піклування та призначення піклувальника над неповнолітньою дитиною та її майном», яким піклувальником над [PERSON] та його майном призначено [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 26.07.2023, зазначає, що відповідачами було допущено порушення під час прийняття Наказу № 08 та Розпорядження № 50, а саме: не підтверджено факт смерті батька дитини; не підтверджено факт відсутності інформації про фактичне місце перебування матері [PERSON] ; не підтверджено факт відсутності участі матері [PERSON] у вихованні дитини; не враховано думку дитини [PERSON] ; не було юрисдикції у відповідачів на розгляд питань щодо дитини [PERSON] , оскільки мати [PERSON] та дитина проживає закордоном, у зв`язку з чим відносини між ними мають регулюватись законодавством Естонської Республіки, а не законодавством України. Також позивач звертала увагу, що документи, необхідні для прийняття вищенаведених наказу та розпорядження були отримані Службою у справах дітей та сім`ї Печерської РДА після прийняття оскаржуваних рішень, що вказує на незаконність останніх. Крім того, позивач наголошувала, що відповідно до п. 31 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008 № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», тимчасове влаштування дитини, яка залишилася без батьківського піклування, у тому числі дитини, розлученої із сім`єю, проводять в межах компетенції служба у справах дітей та уповноважений орган Національної поліції за місцем виявлення дитини, однак, з матеріалів справи вбачається, що з 03.10.2016 по даний час дитина зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , відтак, відповідач-2 не мав права видавати наказ № 08 від 26.01.2023. Позивач зазначає, що порушення її прав полягає в тому, що наявність у [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківського піклування та встановлення над ним піклування з призначенням піклувальника надає третій особі - [PERSON] , як піклувальнику та Печерській адміністрації, як органу опіки та піклування право здійснювати широке коло повноважень, які можуть нашкодити правам та інтересам дитини та завдати шкоду її майну; вирішувати питання щодо особистих, майнових житлових прав та інтересів дитини, які має право здійснювати матір, як законний представник дитини. Ухвалою суду від 24.05.2023 у справі відкрито провадження у порядку позовного (загального) провадження. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Ухвалою суду від 27.07.2023 в задоволенні заяви представника [PERSON] - адвоката Бибки Т.Я. про забезпечення позову відмовлено. 26.07.2023 на адресу суду надійшли письмові пояснення адвоката Мороза В.В. в інтересах третіх осіб, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. З липня 2021 року позивач проживає окремо від сім`ї, у зв`язку з тим, що останньою було прийнято рішення проживати разом з співмешканцем, не враховуючи інтереси дітей. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.10.2022 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] за позовом останнього, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 16.02.2023. Крім того, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2022 у справі № 757/50980/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] було поділено майно між колишнім подружжям. Проживаючи окремо, [PERSON] віддалилась від дитини [PERSON] , зокрема, припинила спілкуватись з дитиною, жодним чином не проявляла материнську турботу, ухилялась від виконання материнських обов`язків щодо участі у вихованні дитини, не цікавилась життям дитини. Як наслідок [PERSON] особисто виявив бажання проживати разом з батьком [PERSON] , що підтверджується заявою від 01.11.2021, посвідченою нотаріусом КМНО Рудько Б.Б. за реєстровим № 606. Батько з дитиною проживали в квартирі [ADDRESS] , яка на праві власності належала [PERSON] та в якій зареєстровано постійне місце проживання [PERSON] згідно з витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, що підтверджується висновком про підтвердження проживання дитини від 04.10.2021 № 105/78-1868, затвердженим розпорядженням Печерської РДА № 649 від 07.10.2021 (а.с. 134,140 том 3). Водночас, [PERSON] проходив навчання на території України у «Київській загальноосвітній приватній школі І-ІІІ ступенів «Британська міжнародна школа - Київ»» згідно договору від 26.10.2021 на навчальний рік 2021-2022 (а.с. 142). 23.12.2022 внаслідок ускладнення захворювання помер [PERSON] у приватній клініці у м. Стамбул, Туреччина, про що видано відповідну довідку про смерть № 58036 (а.с. 180 том 3). 26.12.2023 за заявою [PERSON] , приватним нотаріусом КМНО Скульською Т.А. заведено спадкову справу під № 22/2022 після смерті [PERSON] (а.с. 187 том 3). Адвокат зазначав, що позивач фактично покинула дитину [PERSON] одного в складних життєвих обставинах (в момент смерті батька, з яким дитина проживала), оскільки сама [PERSON] продовжила жити окремо від дитини, ухиляючись від участі в житті дитини та його вихованні, не надала жодного матеріального утримання дитині для забезпечення життєвих потреб в їжі, одязі, лікуванні, навчанні тощо. При цьому, дитина перебувала в особливо уразливому становищі, оскільки наведене сталось під час війни і дії воєнного стану на території України. Крім того, у позовній заяві [PERSON] нічого не зазначає про її дії щодо дитини в період з моменту смерті батька 23.12.2022 і до прийняття 03.02.2023 розпорядження Печерської РДА № 50. Враховуючи вищевикладене, наказ № 08 від 26.01.2023 та розпорядження № 50 від 03.02.2023 є законними. 28.07.2023 на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача - заступника голови Печерської РДА - Невмержицького А. з викладенням його міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 28.07.2023 на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача - виконувач обов`язків начальника Служби у справах дітей та сім`ї в Печерській РДА - Гой Т. з викладенням її міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, в якому остання просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 09.10.2023 було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Корнієнко М.С. про витребування доказів. Ухвалою суду від 09.10.2023 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 13.12.2023 на адресу суду надійшла заява представника позивача [PERSON] - адвоката Бибки Т.Я. про розгляд справи без участі позивача та її представника. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Представник третіх осіб - адвокат Мороз В.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених в поясненнях. Суд, заслухавши пояснення представника третіх осіб, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що з липня 2021 року позивач проживає окремо від сім`ї, що визнається самою [PERSON] як вбачається зі змісту позовної заяви. Дитина - [PERSON] залишився проживати з батьком, що також не заперечується позивачем, оскільки в позовній заяві остання вказує, що прийняла такий вибір дитини, оскільки не хотіла поглиблювати конфлікт, який існував у сім`ї. Крім того, позивачем додано до позову копію акту опитування дитини [PERSON] від 02.03.2023, у якому останній підтвердив, що у 2021 році після досягнення 14-річного віку, він прийняв рішення проживати з батьком. А також у справі наявна нотаріальна заява дитини [PERSON] від 01.11.2021, якою останній визнав своє місце проживання з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.10.2022 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] за позовом останнього, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 16.02.2023. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2022 у справі № 757/50980/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] було поділено майно між колишнім подружжям. 23.12.2022 внаслідок ускладнення захворювання помер [PERSON] у приватній клініці у м. Стамбул, Туреччина, про що видано відповідну довідку про смерть № 58036, яка видана Турецькою Республікою та містить апостиль (а.с. 180 том 3). Положеннями ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402- III визначено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абз. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ). На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ). За змістом ч. 1 ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ, діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави. Визначено положеннями абз. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ, діти, позбавлені батьківського піклування, - діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовились батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, та безпритульні діти. Відповідно до абз. ч. 3 ст. 5 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують: вирішення питань щодо забезпечення прав дітей, встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей. За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно- правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», органи опіки та піклування забезпечують рішення питань щодо: встановлення статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування; надання опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, та застосування інших форм влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; соціального захисту і захисту особистих, майнових, житлових прав та інтересів дітей. Відповідно до п. 31 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 за № 866 тимчасове влаштування дитини, яка залишилася без батьківського піклування, у тому числі дитини, розлученої із сім`єю, проводять у межах компетенції служба у справах дітей та уповноважений орган Національної поліції за місцем виявлення дитини. Дитина, яка залишилася без батьківського піклування, у тому числі дитина, розлучена із сім`єю, тимчасово може бути влаштована, зокрема, у сім`ю родичів, знайомих. Дитина, в якої є родичі або інші особи, з якими в неї на момент залишення без батьківського піклування склалися близькі стосунки (сусіди, знайомі) та які бажають залишити її на виховання у своїй сім`ї, може перебувати в їх сім`ї до прийняття рішення про влаштування дитини. Підставою для тимчасового перебування дитини в сім`ї родичів або інших осіб, з якими у неї склалися близькі стосунки, є наказ служби у справах дітей про тимчасове влаштування дитини, виданий на підставі: заяви особи про надання згоди на тимчасове влаштування в її сім`ю дитини, а також копія паспортного документа або посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, або довідки про звернення за захистом в Україні. У разі подання копії паспортного документа іноземця до неї додається копія посвідки на постійне проживання або посвідки на тимчасове проживання в Україні; акта обстеження умов проживання особи; згоди дитини (якщо вона може висловити свою думку) у вигляді її письмової заяви, написаної власноручно в присутності посадової особи, яка приймає документи, про що робиться відмітка на заяві із зазначенням прізвища, імені, по батькові, підпису посадової особи та дати; письмової згоди всіх повнолітніх членів сім`ї, що проживають разом із особою, яка надала згоду на тимчасове влаштування в її сім`ю дитини для проживання на одній житловій площі, написаної власноручно в присутності посадової особи, яка приймає документи, про що на заяві робиться відмітка із зазначенням прізвища, імені, по батькові, підпису посадової особи та дати. У наказі служби у справах дітей про тимчасове влаштування дитини обов`язково зазначається підстава, яка спричинила тимчасове влаштування дитини, яка залишилася без батьківського піклування. Суд звертає увагу, що [PERSON] оскаржувався наказ № 07 від 26.01.2023 «Про постановку на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», яким [PERSON] поставлено на відповідний облік, в рамках справи № 757/20918/23-ц. Рішенням суду від 04.08.2023, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 27.02.2024 позовні вимоги [PERSON] до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішень залишено без задоволення. Відтак, враховуючи, що службою у справах дітей та сім`ї Печерської РДА було дотримано всіх вимог встановлених Порядком № 866 при прийнятті наказу № 08 від 26.01.2023, а також зазначено, що підставою для прийняття відповідного наказу слугували наступні документи: довідка про смерть батька - [PERSON] від 26.12.2022, лист Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 16.01.2023 про перебування [PERSON] в розшуку, заява [PERSON] про бажання взяти піклування над рідним братом [PERSON] , суд дійшов висновку про правомірність прийняття оскаржуваного наказу № 08 від 26.01.2023 та відсутність підстав для його скасування. Більше того, 27.01.2023 розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації № 27 «Про надання дитині статусу «дитина, позбавлена батьківського піклування» було надано дитині [PERSON] статус «дитина, позбавлена батьківського піклування», яке визнано законним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.08.2023 у справі № 757/20918/23-ц. Такий статус надано дитині, оскільки було підтверджено залишення дитини без батьківського піклування: Довідкою про смерть батька [PERSON] і листом Шевченківського управління поліції ГУНП НП України у місті Києві від 16.01.2023р. за № 794/125/56-2023 про перебування у розшуку матері [PERSON] місце перебування якої невідоме. Тому 03.02.2023 розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації № 50 «Про встановлення піклування та призначення піклувальника над неповнолітньою дитиною та її майном» було встановлено піклування над неповнолітньою дитиною [PERSON] і призначено піклувальником рідну сестру [PERSON] . Положеннями ч. 1 і ч. 2 ст. 243 Сімейного кодексу України визначено, що опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ст. 59 Цивільного кодексу України передбачено, що піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. Орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою (ст. 61 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 243 Сімейного кодексу України). Органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (ч. 1 ст. 56 Цивільного кодексу України). Опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника (ст. 62 Цивільного кодексу України). Під час воєнного стану особливості встановлення піклування над дитиною, яка має статус позбавленої батьківського піклування, передбачено спеціальним розділом «Особливості провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини під час дії на території України надзвичайного або воєнного стану» Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 за № 866, у редакція від 13.09.2022 (надалі - Порядок № 866). Згідно пункту 79-3 Порядку № 866, у разі наявності інформації про підстави для надання дитині статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, щодо дитини, яка перебуває на тимчасово окупованій території або за межами України, надання такій дитині відповідного статусу та встановлення над нею опіки або піклування особою, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах (у тому числі хрещеними батьками) може здійснюватися відповідно до пунктів 79 і 79-2 цього Порядку за місцем проживання (перебування) опікуна, піклувальника. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні - [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] (а.с. 29 том 4). Громадянка [PERSON] в своїй заяві від 26.01.2023 підтвердила своє тимчасове перебування за кордоном, а саме у Естонській Республіці у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні та повідомила про свій намір проживати в Печерському районі. Під час прийняття рішення про встановлення опіки, піклування за місцем проживання (перебування) опікуна, піклувальника щодо дитини, зазначеної в абзаці першому цього пункту згода дитини не вимагається. Отже, перебування за межами України неповнолітньої дитини [PERSON] (якому надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування) не перешкоджає встановленню піклування дитині та призначення піклувальником рідної сестри [PERSON] під час дії воєнного стану. Вказане спростовує твердження позивача про неможливість встановлення піклування дитині [PERSON] , через перебування її за межами України під час дії воєнного стану. Службою отримано належний перелік документів для призначення рідної сестри [PERSON] у якості піклувальника згідно п. 79 Порядку № 866, а саме: заяву; копію паспорта громадянина України; документи, що підтверджують сімейні, родинні зв`язки з дитиною; довідку про відсутність перебування на обліку нарколога та психіатра; довідку про відсутність судимості. Так надійшла заява [PERSON] , якою остання просила влаштувати до неї на виховання неповнолітнього брата [PERSON] у зв`язку із смертю [INFO] батька [PERSON] з яким проживала дитина, а також відсутністю участі матері [PERSON] у вихованні сина, місце перебування якої не відомо заявнику. Крім того, окремою заявою [PERSON] просила поставити її на облік потенційних піклувальників, вказала, що ознайомлена з правами і обов`язками піклувальника. Отже, заявник [PERSON] підтвердила своє волевиявлення на призначення її піклувальником дитині [PERSON] , який мав статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Суд не бере до уваги твердження позивача, що заява [PERSON] та інші документи надійшли на адресу Служби по факту після прийняття оскаржуваних рішень, оскільки як вбачається з матеріалів справи, відмітка про отримання вхідної кореспонденції датована 26.01.2023 (а.с. 23-24). Згідно копії паспорту [PERSON] є громадянкою України і має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Отже до компетенції Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної у місті Києві державної адміністрації належав розгляд вищевказаних заяв [PERSON] згідно пункту 79-3 Порядку № 866 та ст. 62 Цивільного кодексу України. Також, було встановлено, що [PERSON] приходиться рідною сестрою неповнолітній дитині (брату) [PERSON] згідно свідоцтв про народження [PERSON] і [PERSON] . Позивачем визнано у позові обставину існування таких родинних зв`язків і долучено копії відповідних свідоцтв про народження, тому наведена обставина не піддягає повторному доказуванню у справі згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Отже, враховуючи наявність родинних зв`язків між дитиною і піклувальником, були наявні підстави для застосування пункту 79-3 Порядку № 866 щодо спеціального порядку встановлення піклування особою, яка перебуває у родинних відносинах з дитиною, в період дії воєнного стану. При цьому було встановлено, що заявник [PERSON] не перебуває під наркологічним наглядом згідно Довідки № 472020 ДКНП KMHKJI «Соціотерапія», не перебуває на психіатричному обліку згідно Довідки № 061/223-202 КНП «Міський заклад надання психіатричної допомоги». Відсутність судимостей у заявника [PERSON] було встановлено згідно Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінально відповідальності та наявності судимості». Також було отримано заяву неповнолітньої дитини [PERSON] , якою дитина просила призначити їй піклувальником саме рідну сестру [PERSON] , з якою дитина спільно проживає однією сім`єю і на утриманні якої перебуває, після смерті батька [PERSON] . Позивачем визнано у позові обставину подання заяви дитиною [PERSON] і долучено копію цієї заяви дитини, тому наведена обставина не підлягає повторному доказуванню у справі згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Вказане спростовує твердження позивача [PERSON] про невідповідність інтересам дитини розпорядження № 50 від 27.01.2023 «Про встановлення піклування та призначення піклувальника над неповнолітньою дитиною та її майном», оскільки зазначена дитина позбавлена батьківського піклування. Отже, розпорядження № 50 від 27.01.2023 було прийнято законно, відповідно до пунктів 79 і 79-3 Порядку № 866, ст. 59 Цивільного кодексу України, ст. 243 Сімейного кодексу України. Також безпідставними є заперечення позивача [PERSON] проти можливості отримання дитиною [PERSON] захисту своїх прав і законних інтересів державою Україна (в особі органів опіки і піклування), право на яке дитина [PERSON] має як громадянин України і яке гарантовано чинним законодавством, адже складає позитивний обов`язок України по відношенню до дитини [PERSON] . Дитина [PERSON] є громадянином України відповідно до Свідоцтва про народження, виданого Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану ГУЮ у Донецькій області серії [NUMBER] від 11.05 2007. Положеннями ст. 1 Закону України «Про громадянство України» № 2235-ІІІ передбачено, громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках. Дитина [PERSON] не виходив з громадянства України, тобто не було перервано правовий зв`язок дитини з Україною у сукупності їх взаємних прав і обов`язків. Не спростовує вказану обставину посилання позивача [PERSON] на періодичні виїзди дитини за межі України, оскільки з поданих у справу доказів вбачається, що дитина також неодноразово поверталась на територію України, як мінімум до початку 24.02.2022 військового вторгнення держави-агресора. Більш того у поданих заявах до Служби зазначено про вимушений характер перебування дитини за межами України внаслідок повномасштабного військове вторгнення держави-агресора. Держава бере під свою охорону кожну дитину-сироту і дитину, позбавлену батьківського піклування, (ч. 4 ст. 5 Сімейного кодексу України). Діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави (ч. 1 ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ). Охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав (ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ). Місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують: вирішення питань щодо забезпечення прав дітей, встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей (абз. ч. З ст. 5 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІИ) Крім того, позивач [PERSON] безпідставно стверджує про необхідність застосування законодавства іноземної держави до вказаних відносин, посилаючись на Закон України «Про міжнародне приватне право» № 2079-IV. Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2079- IV, особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до ч. 1 ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2079-IV, права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Оскільки дитина [PERSON] є громадянином України, тому особистим законом дитини є законодавство України, яке застосовується до правовідносин за участю дитини та наділяє дитину комплексом невід`ємних прав і гарантує їх захист державою Україна. Позивачем не доведено, що законодавство Естонської Республіки є більш сприятливим для захисту прав дитини, ніж законодавство України. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про міжнародне приватне право» 2079-IV, правила цього Закону не обмежують дії імперативних норм права України, що регулюють відповідні правовідносин, незалежно від права, яке підлягає застосуванню. Тому положення цього Закону не обмежують дії імперативних норм права України щодо обов`язкового захисту державою Україна прав дитини, яка позбавлена батьківського піклування. Тому є безпідставними твердження позивача, що не належить до компетенції Служби право встановлювати піклування дитині [PERSON] , оскільки на думку позивача, таке право належало виключно державним органам іноземної країни - Естонії. Водночас неповнолітня дитина [PERSON] , якому є 14 років ( [INFO] ), має право самостійно оскаржити до суду Розпорядження № 50, якщо вбачатиме порушення своїх права і законних інтересів. Проте, зі сторони дитини [PERSON] не було заявлено про порушення його прав, не оскаржено до суду Розпорядження № 50. Натомість, як вказано у позовній заяві, на даний час дитина [PERSON] звернувся з окремим позовом до суду про позбавлення батьківських прав самої [PERSON] (матері), що розглядається у справі № 757/33144/22-ц Печерського районного суду міста Києва. Більш того, у межах такої справи надано Висновок від 27.03.2023 № 105/01-425/В-140 «Про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] ». Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що розпорядження № 50 спрямоване на захист прав і забезпечення найкращих інтересів саме дитини [PERSON] , є законним, а відтак підстави для його скасування відсутні. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст..81 ЦПК України). У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту процесуальних порушень уповноважених осіб при прийнятті оскаржуваних рішень, так як і факту порушення прийнятими наказом № 08 та розпорядженням № 50 прав [PERSON] як матері. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed