Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~Процесуальні дії по справі: \~ \~ \~ \~ [PERSON] через свого представника адвоката Лук`янець Люмилу Олександрівну звернулась з позовом до Черняхівського районного суду Житомирської області відповідно до змісту якого просить: \~ \~ \~ \~ - визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частини жилого будинку, розташованого по [ADDRESS] , видане 07.10.1994 державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Евертом В.І. на ім`я [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №2184; \~ \~ \~ \~- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на 1/2 частки жилого будинку, розташованого по [ADDRESS] , видане 07.10.1994 державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Евертом В.І. на ім`я [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №2197; \~ \~ \~ \~- визнати недійсним та скасувати договір дарування від 25.04.1995, посвідчений державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Евертом В.І., зареєстрований в реєстрі за №1458; \~ \~ \~ \~ - визнати недійсним та скасувати договір дарування від 15.09.2008, посвідчений нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Пилипчуком В. І, зареєстрований в реєстрі за №3203; \~ \~ \~ \~- визнати за позивачем право власності у порядку спадкування за законом на 1/3 частину житлового будинку, загальною площею 118,6 кв.м., житловою площею 69,4 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] після смерті [INFO] її матері [PERSON] . \~ \~ \~ \~Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями позовна заява для розгляду передана судді Збаражському О.М.. \~ \~ \~ \~18.09.2023 представник позивача подала заяву про відвід судді Збаражському О.М. \~ \~ \~ \~Ухвалою від 18.09.2023 суд задовольнив заяву представника позивача адвоката Лук`янець Л.О. про відвід головуючого судді. Постановив відвести суддю Збаражського О.М. від участі у розгляді цивільної справи №293/1079/23 та передати матеріали цивільної справи № 293/1079/23 до канцелярії суду для визначення іншого складу суду в порядку, встановленому ст.33 ЦПК України. 18.09.2023 згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Лось Л.В.. Ухвалою від 25.09.2023 суд прийняв справу № 293/1079/23 до свого провадження. Розгляд справи поставновив здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначив на 19 жовтня 2023 року об 14:00 год. \~ \~ \~ \~19.10.2023\~розгляд справи\~не відбувся\~з підстав\~перебування судді\~Лось Л.В.\~в нарадчій\~кімнаті по кримінальному провадженню № 276/1899/21 про обвинувачення [PERSON] за ч.3 ст. 152 КК України, що розглядалось колегією у складі трьох суддів: Проценко Л.Й., Збаражський О.М. та Лось Л.В., про що секретарем судового засідання складено довідку. Наступне підготовче судове засідання призначено 16.11.2024 об 10:00 год. Ухвалою від 16.11.2023, занесеною до протоколу судового засідання у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України, суд відклав підготовче судове засідання на 11:00 год. 18.12.2023. Одночасно суд задовольнив клопотання позивача про витребування у Житомирського обласного державного нотаріального архіву: копії спадкової справи, заведеної Черняхівською державною нотаріальною конторою до майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] ; копії договору дарування, посвідченого Черняхівською державною нотаріальною конторою 25.04.1995 за реєстром номером 1458 між дарувальником [PERSON] обдарованою [PERSON] щодо 16/100 ін. частин; дарувальником [PERSON] обдарованим [PERSON] щодо 36/100 ін.частин; дарувальником [PERSON] обдарованою [PERSON] щодо 48/100 ід. частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 07.12.2023 на адресу суду від Житомирського обласного\~державного нотаріального\~архіву надійшла копія спадкової справи № 111, що заведена до майна померлої [PERSON] та копія договору дарування посвідченого Черняхівською\~державною нотаріальною\~конторою 25.04.1995\~за реєстром\~номером 1458 (а.с.177- 205, 206-209). \~ \~ \~ \~Ухвалою від 18.12.2023, занесеною до протоколу судового засідання у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України, суд закінчив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 11:00 год. 17.01.2024. \~ \~ \~ \~17.01.2024 розгляд справи не відбувся у зв`язку із оголошенням тривалої повітряної тривоги на території Житомирської області. Наступне судове засідання по суті призначено на 10:00 год. 13.02.2024. \~ \~ \~ \~ Ухвалою від 13.02.2024, занесеною до протоколу судового засідання у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України, суд відклав розгляд справи по суті за клопотанням представника позивача на 12:00 год. 06.03.2024. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання. Поданий позов обґрунтовувався тим, що позивач є донькою [PERSON] та померлої [PERSON] . Мотивуючи позовні вимоги позивач зазнчаєа, що колишнє подружжя мало шість дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на її майно, зокрема, на житловий будинок, загальною площею 118,6 кв.м., житловою площею 69,4 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Даний об`єкт нерухомого майна належав померлій матері позивача [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 22.12.1992 за №1234. Вказаний житловий будинок померла успадкувала після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , який належав останній на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами від 30.09.1982 за №804. Зазначає, що на дату смерті матері [PERSON] позивач мала шістнадцять років, весь обсяг спадкового майна отримав її батько - [PERSON] . 07.10.1994 [PERSON] став одноосібним власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . 21.01.1994 [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . Договором дарування від 25.04.1995 [PERSON] подарував частини будинку наступним чином: доньці [PERSON] 16/100 ід.ч., синові [PERSON] 36/100 ід.ч., дружині [PERSON] 48/100 ід.ч. Договором дарування від 03.12.2007, син [PERSON] подарував [PERSON] 36/100 ід.ч. спірного будинку. Договором дарування від 15.09.2008 [PERSON] подарував своїй дружині [PERSON] 13/100 ід.ч. спірного будинку. Позивач звернулася до Черняхівської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку [ADDRESS] , після померлої матері. Однак, постановою від 28.09.2021 державний нотаріус відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії, оскільки дані про неповнолітню доньку [PERSON] у спадковій справі №111/1994 за 1994 рік відсутні. Позивач доводить,\~що будучи неповнолітньою на момент відкриття спадщини після смерті матері та проживаючи з нею на момент смерті, є такою, що прийняла спадщину в силу чинного на той час законодавства, що регулювало правовідносини у сфері спадкування. З метою захисту свого порушеного права на спадування позивач звернулась до суду з даним позовом. Сторони в судове засідання не з`явились, хоча і були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. 06.03.2024\~від представника\~позивача надійшла\~заява про\~розгляд справи\~у її\~відстуності та\~у відсутності\~позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Судовий збір просила покласти на позивача. 06.03.2024\~від представника\~позивача також\~надійшло клопотання\~про приєднання\~доказів до\~матеріалів справи,\~за змістом\~якого просить приєднати до\~матеріалів справи\~№293/1079/23\~нові докази,\~згідно переліку: рішення Черняхівської\~селищної ради\~від 20.12.2023\~«Про перейменування вулиць і\~провулків населених\~пунктів Черняхівської\~селищної територіальної\~громади» з\~Переліком вулиць\~та провулків,\~відповідь Архівного\~відділу від\~19.02.2024\~за№07-10-1/7,\~відповідь Черняхівської\~селищної ради\~від 16.02.2024\~за №02-11/486,\~інформація з\~інтерне-ресурсу\~щодо перейменування\~вулиць, інформація з інтерне-ресурсу з сайту Черняхівської селищної ради щодо перейменування вулиць. Вказує, що такі докази підтверджують, що спірий спадковий будинок розташований саме за адресою: [ADDRESS] ., а в свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами №1234 від 22.12.1992 на ім`я [PERSON] зазначена адреса, а саме [ADDRESS] з доданих доказів не відповідає дійсності, оскільки офіційно таку вулицю з Пролетарської на [ADDRESS] не перейменовано. Від відповідача-1 [PERSON] надійшла заява про визнання позову відповідачем, за змістом якої просить розгляд справи здійснювати у його відсутності, позовну заяву [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Відповідач-2 [PERSON] про причини неявки в судове засідання не повідомила. Заяви про розгляд справи у її відсутності до суду не надійшло. Відзив на позов в порядку ст 178 ЦПК України відповідач-2 до суду не подала. Від відповідача - 3 [PERSON] надійшла заява про визнання позову відповідачем, за змістом якої просить розгляд справи здійснювати у його відсутності, позовну заяву [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Надаючи оцінку заявам відповідача -1 та відповідача-3 суд встановив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] визнають позовні вимоги. \~ \~ \~ \~Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у ст. 49 цього кодексу, позивач вправі відмовитись від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Встановивши, що заява відповідачів [PERSON] та [PERSON] не суперечать нормам законодавства, не\~\~порушують будь-чиї права та інтереси, суд приймає такі заяви до розгляду. Третя особа: Черняхівська державна нотаріальна контора повноважного представника в судове засідання не направила. 01.02.2024 від завідувача Черняхівської ДНК Володимира Пилипчука надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, про прийняте рішення по даній справі покладається на розсуд суду. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Як встановлено, частиною 8\~статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на подані учасниками справи заяви про розгляд справи за їх відсутності, враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами. В ході розгляду справи, суд відповідно до п. 4 ч. 5 ст.12 ЦПК України, створив сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 259 ЦПК України, рішення у цій справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих до суду. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні 06.03.2024 відповідно до ст. 268 ЦПК України, суд підписав вступну та резолютивну частини рішення суду. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Встановлено, що колишнє подружжя [PERSON] та померла [PERSON] мало шість дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.16,18-22). 08.05.2002 позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.17). Після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ". [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.24). До складу спадщини [PERSON] увійшов житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 118,6 кв.м., житловою площею 69,4 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами, що належав померлій матері позивача [PERSON] на праві особистої власності на підставі свідоцтва на право власності №1234 від 22.12.1992 (а.с. 181). Згідно свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 30.09.1983, вказаний житловий будинок, належав [PERSON] - матері [PERSON] (спадкодавиці) на праві особистої власності (а.с. 32). [PERSON] померла [INFO] в смт Черняхів, що пітверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.23). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.11.1983, спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , була її дочка [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] (а.с.34). 21.01.1994 [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.26). 11.04.2022 за рішенням Чернхівського районного суду Житомирської області шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розірваний (а.с.28-30). Державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Евертом В.І., до майна померлої [PERSON] заведено спадкову справу № 111/1994, згідно якої [PERSON] 07.10.1994 за №2197 було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, набутому під час шлюбу, на житловий будинок [ADDRESS] , який належав померлій [PERSON] 07.10.1994 за реєстровим №2184 [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , який належав померлій [PERSON] . Згідно договору дарування від 25.04.1995, посвідченого державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Евертом В.І., зареєстрованому в реєстрі за №1458, дарувальник [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар жилі кімнати 16/100 ід.ч., [PERSON] 36/100 ід.ч., [PERSON] 48/100 ід.ч., що знаходиться по [ADDRESS] (а.с.53). Відповідно договору дарування від 03.12.2007, посвідченого державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Пилипчуком В.І., зареєстрованому в реєстрі за №2511, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар 36/100 ід.ч. житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] (а.с.58). За договором дарування від 15.09.2008, посвідченого державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Пилипчуком В.І., зареєстрованому в реєстрі за №3203, [PERSON] подарував та передав у власність [PERSON] 13/100 ід.ч. житлового будинку за [ADDRESS] (а.с.60). Постановою державного нотаріуса Черняхівської державної нотаріальної контори Житомирської області від 28.09.2021 [PERSON] (позивач) відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку, після померлої [INFO] матері [PERSON] , у зв`язку з тим, що державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Евертом В.І. 07.10.1994 за №2197 було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя набутому під час шлюбу на житловий будинок [ADDRESS] , який належав померлій [PERSON] , а також 07.10.1994 за реєстровим №2184 було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] який належав померлій [PERSON] . Дані про неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] у спадковій справі № 111/1994 відсутні (а.с.62). Згідно із довідкою Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 31.03.2021 № 264 про наявність (відсутність) зареєстрованого майна, за даними інвентаризаційної справи № 1951 станом на 31.12.2012 за адресою: [ADDRESS] , право власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] на 23/100 ід.ч. будинку, за [PERSON] на 16/100 ід.ч. будинку, за [PERSON] на 61/100 ід.ч. будинку (а.с.47). Відповідно до даних із домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , [PERSON] прописана за вказаною адресою 17.08.1984, виписана 21.07.1985 , прибула на постійне місце проживання з м. Алчевськ Луганської області у 1995 році, по паспорту серії [NUMBER] , виданого Алчевським РВВС Луганської області 03.05.1993. За вказаною адресою також значиться зареєстрованим [PERSON] в період з 1984 по 1989 роки та з 1990 по 2011 роки (а.с.41-46). Позивач доводить, що вона є спадкоємицею після смерті матері та спадщину прийняла шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки постійно проживала разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини. Протягом шестимісячного строку позивач не заявила про відмову від спадщини. Позивач, вказує на те, що вона\~ як спадкоємець за законом не може в позасудовому порядку реалізувати свої спадкові права на належне спадкове майно померлої матері, оскільки наявне свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я відповідача-1, свідоцтво про право власності на частину житлового будинку на ім`я відповідача-1, враховуючи те, що за життя спадкодавець [PERSON] була одноосібним власником спадкового майна, яке не набуло статусу спільної вланості подружжя, а тому за захистом свого права звернулась до суду. Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду. Статтею 15 ЦК України 2003 року визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України 2003 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 та 3 пункту 1 своєї постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР. За правилами ст.529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого. Відповідно до частини другої статті 548 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини [INFO] , прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. За ст. 554 ЦК УРСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках . Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Системний аналіз положень статей\~548,\~549,\~553, 554 ЦК УРСР\~дає підстави вважати, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.\~ Тобто на час відкриття спадщини, в період чинності\~ЦК УРСР\~його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини. Отже, нормами\~ЦК УРСР\~ автоматичного прийняття спадщини в тому числі і неповнолітньою особою не передбачено. З огляду на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25.03.2020 у справі №305/235/17, під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і деб вонане знаходилась. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5, яка діяла на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , було визначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. На підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем позивачем суду надано копію будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] . Зі змісту будинкової книги встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про народження серії\~ [NUMBER] від 02.04.1977 була зареєстрована разом зі спадкодавцем у спірному будинку з 17.08.1984 по 21.07.1995, про що свідчать відповідні штампи про прописку та виписку. Крім того, із дослідженого судом змісту постанови від 08.02.2023 Житомирського апеляційного суду у справі 293/2426/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] - Черняхівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, про визнання недійсними та скасування договорів дарування житлового будинку, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, на яку позивач здійснює посилання у позові як на підтвердження викладених у позові обставин, встановлено, що позивач не могла бути виписаною у 1985 році, оскільки вона була малолітньою (8 років), а батьки були зареєстрованими у спірному будинку і не змінювали своє місце реєстрації (прописки), а будинкова книга також містить запис про прописку позивачки у спірному будинку з 21.07.1995 на підставі паспорта серії [NUMBER] , виданого Алчевським РВВС Луганської області 03.05.1993 по 03.10.1995. Зоровий аналіз почерку, підпису посадової особи та кольору чорнила, які є ідентичними, також підтверджує ту обставину, що запис у будинковій книзі на штампах "виписаний" та "прописаний" здійснений саме датою 21.07.1995,а виписка і прописка у цей день здійснена на підставі паспорта, який її довірительці був виданий у м. Алчевськ за місцем навчання. Вказана постанова є чинною, не змінена та не скасована. Отже, інформація, яка міститься у будинковій книзі, свідчить про проживання [PERSON] (позивач) на час смерті матері [PERSON] разом з нею, а тому позивач уважається такою, що фактично вступила у володіння спадковим майном, тобто прийняла спадщину. Зворотного суду не доведено. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано\~статтею 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У пункті 27\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7\~судам роз`яснено, що відповідно до\~статті 1301 ЦК України\~свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до\~статті 1301 ЦК України\~свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Крім цього, іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Подібні висновки щодо застосування\~статті 1301 ЦК України\~викладені в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11, від 23 вересня 2020 року в справі № 742/740/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 752/8119/17-ц, від 29.06.2022 у справі№383/258/21. Відтак, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними. Судом встановлено, що позивач на час смерті спадкодавця матері [PERSON] прийняла спадщину та відповідно має право отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину будинку (враховуючи право на спадкування чоловіком померлої - відповідачем - 1, сином померлої, відповідачем - 3), а відтак видача відповідачу -1 свідоцтва про право на спадщину за законом на житлового будинку порушує спадкові права позивача. Отже, за встановлених обставин, суд дійшов висновку, що наявне свідоцтво про право на спадщину порушує право позивача як спадкоємця за законом та підлягає захисту шляхом визнання свідоцтва про право на спадщину за законом на частини житлового будинку [ADDRESS] , виданим 07.10.1994 недійсним. Стосовно позовних вимог позивача про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності частини житлового будинку [ADDRESS] суд зазначає таке. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Враховуючи, що спірне майно житловий будинок набуто спадкодавцем за час шлюбу 1983 року, то для вирішення питання щодо моменту виникнення права власності подружжя на спірний житловий будинок, повинні застосовуватися положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС). Згідно зі ст. 22 КпШС (чинного на час набуття спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON] успадкувала житловий будинок [ADDRESS] . Факт набуття такого права в порядку спадкування підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 22.11.1983. Отже, із встановлених обставин та за змістом правових норм слідує, що спірний житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя ( [PERSON] та [PERSON] (відповідача -1), тобто набуття [PERSON] права власності на житловий будинок у порядку спадкування за час шлюбу з відповідачем-1, не створює презумпцію права спільної сумісної власності. Враховуючи, що за життя та на час смерті [PERSON] була одноосібним власником спірного житлового будинку, тому передача у власність [PERSON] (відповідач-1) частини житлового будинку у власність як частку у спільному сумісному майні подружжя, набутому за час шлюбу порушує норми ст. 24 КпШС. Як визначено ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. Отже визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно на підставі якого набуто право власності та відповідно проведено державну реєстрацію, впливає на можливість реалізації прав особи, що його отримала щодо нерухомого майна, доводить дієвість та ефективність обраного позивачем способу захисту. Вказане узгоджується з позицією висловленою Верховним судом України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №361/953/16-ц. Стосовно вимог позивача про визнання недійсним та скасування договорів дарування житлового будинку суд зазначає таке. Відповідно до статті 243 ЦК Української РСР (в редакції на момент укладення оскаржуваного договору дарування) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувальника) до іншої (обдарованого). Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК Української РСР). Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (частина третя статті 244, частина перша статті 227 ЦК Української РСР). Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущімлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом (ст. 48 ЦК УРСР). Згідно із чинними нормами ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України (ст. 204 ЦК України ). Відповідно до ч.ч. 1, 3\~ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст. 216 ЦК України). У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки (ст. 56 ЦК УРСР). Таку ж норму містить і чинний ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин,помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ст. 229 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Тлумачення істотності помилки міститься в Узагальненні Верховним Судом України практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 [4]. Зокрема, зазначається, що істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Відтак, слід дійти висновку, що помилкою, яка має істотне значення, має вважатися та, за відсутності якої правочин був би вчинений на зовсім інших умовах або не був би вчинений узагалі, при цьому така помилка стосується обставин, необхідних для вчинення відповідного правочину. Суд встановив та дійшов висновку про обґрунтованість та підставність вимог позивача про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спірного житлового будинку [ADDRESS] та свідоцтва про право власності на частину цього ж будинку за відповідачем -1 недійсним. Водночас спірні договори дарування, а саме: договір дарування від 25.04.1995, посвідчений державним нотаріусом Черняхівської державної контори Евертом В.І., в реєстрі №184 та договір дарування від 15.09.2008, посвідчений нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Пилипчуком В.І., зареєстровано в реєстрі за №3203, укладені на підставі саме вище вказаних правовстановлюючих документів - свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності від 07.10.1994. Отже, за відсутності оспорюваних свідоцтв, виданих на ім`я відповідача-1 [PERSON] , договори дарування не були б укладені взагалі, оскільки останній не мав би такого обсягу права власності у житловому будинку. Відтак помилка у даному випадку стосується прав дарувальника. За таких обставин вимоги позивача про визнання недійсними договорів дарування підлягають задоволенню, адже без застосування реституції, що є наслідком визнання договорів недійсними, неможливо відновити порушене право позивача на спадкування та порушене право власності. В п.4 Перехідних положень ЦК України зазначено, що положення ЦК України (ред. 2004 р.) застосовуються до цивільних правовідносин, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до абз.2,3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкодавців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом Оскільки спадщина після смерті [PERSON] яка померла [INFO] , відкрилася і була прийнята позивачем до 01 січня 2004 року, а тому до даних спірних правовідносин слід застосувати законодавство, яке діяло на момент їх виникнення, а саме норми ЦК України (ред. 1963 р.). Враховуючи викладене, суд встановив, що спірний житловий будинок увійшов до складу спадщини після смерті [PERSON] в силу ст.548 ЦК УРСР. Згідно із ч.2. ст. 548 ЦК УРСР, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Тобто законодавець видачу свідоцтва про право на спадщину будь-якими строками не обмежує. В зв`язку з цим та з урахуванням інших спадкоємців, які прийняли спадщину, 1/3 частина спірного житлового належать позивачу, як спадкоємцю за законом після смерті матері [PERSON] з часу відкриття спадщини. Відповідно до\~п.4 Постанови Пленуму ВС У №4 від 24.06.1983 року якщо у встановлений строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку на прийняття спадщини. З огляду на ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням наведеного, суд позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування уважає обґрунтованими та підставними, а тому у цій частині позов задовольняє у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідно до норм закріплених у\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ \~ \~ \~Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . \~ \~ \~ \~Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. За викладених фактичних обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову. Розподіл судових витрат В порядку\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір за клопотанням позивача покладається на позивача.

Outcome: approved