Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

Суть спору та обґрунтування позовних вимог 01.09.2020 року Фонд державного майна України звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом та просить: Визнати недійсним договір дарування, укладений 07.04.2017 № 724 між Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Перемога 46» та ТОВ «ДП Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І. А. Визнати право власності за державою в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9; код ЄДРПОУ 00032945) на приміщення, частину будівлі гуртожитку літ. А-12 (частка 321/1000): І поверх: приміщення ІІІ-1; ІІІ-2а; IV-I; V-I; VIII-I; ІХ-І, площею 85,5 кв. м; II поверх: приміщення ІІІ -17, 20, 23, 24, 25, IV-2; V-2; VIII-2; ІХ-2; II-1; ІІ-2 площею 151,8 кв. м; III поверх: приміщення ІІІ-25, 26, 27, 28, 29, 30, 31; приміщення IV-3; V-3; VIII-3; ІХ-3; ІІІ-1; ІІІ-2; ІІІ-З; ІІІ-4, площею 154,8 кв. м; IV поверх: приміщення ІІІ-36, 37, 38, 39, 40, 42, 43, 44, 57, приміщення IV-14; V-4; VIII-4; ІХ-4; IV-1,2,3,4, площею 156 кв. м; V поверх: приміщення ІІІ-46 ,47, 50, 51, 52, 54, 55, 56, приміщення IV-5; V-5; VIII-5; ІХ-5; V-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м; VI поверх: приміщення III-58, 59, 62, 63, 64,65 ,68; приміщення IV-6; V-6; VIII-6; ІХ-6; VI-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м; VII поверх: приміщення ІII-69, 70, 73, 74, 75, 76, 79; приміщення IV-7; V-7; VIII-7; ІХ-7; VII-1,2,3,4, площею 156,3 кв. м; VIII поверх: приміщення III-80, 82, 84, 85, 86, 88, 89, 90, IV-8; V-8; VIII-8; ІХ-8; VIII-1,2,3,4, площею 155,6 кв. м; IX поверх: приміщення III-91, 93, 95, 96, 97, 100, 101; IV-9; V-9; VIII-9; ІХ-9; IX-1,2,3,4, площею 154,8 кв. м; Х поверх: приміщення ІII-102, 105, 106, 107, 108, 110, 112, приміщення IV-10; V-10; VIII-10; ІХ-10; Х-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м; ХІ поверх: приміщення III-113, 115, 116, 117, 118, 120, 123; приміщення IV-11; V-11; VIII-11; IX-11; ХІ-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м; ХІI поверх: приміщення III-124, 126, 128, 129, 130, 133, 134; приміщення IV-12; V-12; VIII-12; ІХ-12; ХІІ-1, 2, 3, 4, площею 156,3 кв м., Загальна площа (частка 321/1000) - 1790,3 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Витребувати з чужого незаконного володіння Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Перемога 46» (49000, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 46, код ЄДРПОУ 41201638) на користь держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, код ЄДРПОУ 00032945) приміщення, частину будівлі гуртожитку літ.А-12 (частка 321/1000): І поверх: приміщення ІІІ-1; ІІІ-2а; IV-I; V-I; VIII-I; ІХ-І, площею 85,5 кв. м; II поверх: приміщення ІІІ -17, 20, 23, 24, 25, IV-2; V-2; VIII-2; ІХ-2; II-1; ІІ-2 площею 151,8 кв. м; III поверх: приміщення ІІІ -25, 26, 27, 28, 29, 30, 31; приміщення IV-3; V-3; VIII-3; ІХ-3; ІІІ-1; ІІІ-2; ІІІ-З; ІІІ-4, площею 154,8 кв. м; IV поверх: приміщення ІІІ-36, 37, 38, 39, 40, 42, 43, 44, 57, приміщення IV-14; V-4; VIII-4; ІХ-4; IV-1, 2, 3, 4, площею 156 кв. м; V поверх: приміщення ІІІ-46, 47, 50, 51, 52, 54, 55, 56, приміщення IV-5; V-5; VIII-5; ІХ-5; V-1,2,3,4, площею 154,8 кв. м.; VI поверх: приміщення III-58, 59, 62, 63, 64, 65, 68; приміщення IV-6; V-6; VIII-6; ІХ-6; VI-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м; VII поверх: приміщення ІII-69, 70, 73, 74, 75, 76, 79; приміщення IV-7; V-7; VIII-7; ІХ-7; VII-1, 2, 3, 4, площею 156,3 кв. м; VIII поверх: приміщення III-80, 82, 84, 85, 86, 88, 89, 90; IV-8; V-8; VIII-8; ІХ-8; VIII-1, 2, 3, 4, площею 155,6 кв. м; IX поверх: приміщення III-91, 93, 95, 96, 97, 100, 101; IV-9; V-9; VIII-9; ІХ-9; IX-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м; Х поверх: приміщення ІII-102, 105, 106, 107, 108, 110, 112, приміщення IV-10; V-10; VIII-10; ІХ-10; Х-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м; ХІ поверх: приміщення III-113, 115, 116, 117, 118, 120, 123; приміщення IV-11; V-11; VIII-11; IX-11; ХІ-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м; ХІI поверх: приміщення III-124, 126, 128, 129, 130, 133, 134; приміщення IV-12; V-12; VIII-12; ІХ-12; ХІІ-1, 2, 3, 4, площею 156,3 кв. м. Загальна площа (частка 321/1000) - 1790,3 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Стягнути Відповідачів на користь позивача витрати, пов`язані із поданням позовної заяви, а саме 5 763 (п`ять тисяч сімсот шістдесят три) грн 00 коп судового збору. В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог позивач\~посилається на те, що Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Перемога 46» набуло права власності на місця загального користування гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за договором дарування нерухомого майна від 07.04.2017, укладеного з ТОВ ДП «Комфорт» за реєстровим № 724. Водночас, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ТОВ КП «Комфорт» набуло право власності на об`єкти житлової нерухомості гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008 у справі № 39/97-08. Будівля гуртожитку на [ADDRESS] була збудована за рахунок централізованих джерел фінансування. Цей гуртожиток був переданий на баланс Дніпропетровського взуттєвого об`єднання як відомчий житловий фонд. Рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих № 191 від 29 березня 1974 року затверджено Акт держкомісії від 28.03.1974 про прийняття в експлуатацію гуртожитку на 682 місця, збудованого СУ-1 для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання. Наказом від 21.03.1989 Дніпропетровське виробниче взуттєве об`єднання реорганізоване в Дніпропетровське виробничо-торгове взуттєве об`єднання, яке, в свою чергу, наказом від 08.04.1993 № 151 ліквідоване, а на його базі створено орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль». Орендним підприємством в 1993 році був приватизований цілісний майновий комплекс Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання шляхом викупу. В подальшому орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль» було реорганізоване в Акціонерне товариство «Оріль». Після приватизації цілісного майнового комплексу Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання право власності на будівлю гуртожитку на вул. Набережна Перемоги, 46 у м. Дніпропетровську було зареєстроване за Комунальним підприємством Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації, за Акціонерним товариством «Оріль» на підставі договору купівлі-продажу КП-151 від 08.09.1993 та переліку /розшифровки/ від 28.10.93 обладнання, будівель та споруд, що увійшли до складу майна, про що свідчить лист КП ДМБТІ від 11.05.2002 № 2671, окрім частини приміщень підвалу та 1-го поверху, що перейшло у власність КП «Промінь». Надалі Акціонерне товариство «Оріль» було перетворено в Закрите акціонерне товариство «Оріль». Як вбачається з матеріалів приватизаційної справи Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль», 10 вересня 1993 року між Фондом державного майна України в особі представника Попової А. А. та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль», від імені якої діяв голова ради організації орендарів [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу № КП-151, предметом якого є цілісний майновий комплекс Дніпропетровська виробничо-торговельна взуттєва фірма «Оріль», яка знаходиться в м. Дніпропетровськ на вул. Ю. Фучіка, 18, вартістю 2001848 тис. крб. У подальшому, а саме 28 жовтня 1993 року, був підписаний відповідний акт прийому-передачі, відповідно до якого Продавець передав, а покупець прийняв згідно з договором купівлі-продажу від 10.09.1993 № КП-151 частку викупленого державного майна вищезазначеного підприємства вартістю 2001848 тис. крб. Відповідно до довідки «Характеристика предприятия», яка є додатком до додаткової угоди до договору оренди від 26.06.1991 № 35, до складу Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» входило ряд соціально-побутових об`єктів, зокрема, гуртожиток на вул. Набережна Перемоги, 46 у м. Дніпро, яке є предметом даного спору. Інші документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації, в матеріалах приватизаційної справи відсутні. Під час приватизації Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» Фонд керувався Законом України «Про приватизацію державного майна» та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону, відповідно до частини 2 статті 3 якого в редакції, що була чинною на момент приватизації ДВТ фірми «Оріль», дія цього Закону не поширюється на приватизацію об`єктів житлового фонду. Отже, гуртожитки як об`єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна», отже, відповідно і гуртожиток на [ADDRESS] не був приватизований у складі єдиного майнового комплексу Дніпропетровської ВТФ «Оріль» та залишився у державній власності. Документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації, в матеріалах приватизаційної справи відсутні. Щодо розшифровки основних засобів із залишкової вартості на 28.10.1993, що є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу від 08.09.1993 № КП-151, якою визначено перелік обладнання, будівель та споруд, які увійшли до складу державного майна, яке підлягало викупу відповідно до цього договору, та відповідно до якої спірний гуртожиток увійшов до вказаного переліку, позивач зазначає, що вона була підписана тільки однією особою, а саме головою ради організації орендарів Грицаном В. В. Підпис представника Фонду державного майна України, уповноваженого на підписання договору, відсутній. Також даний документ взагалі відсутній в архівній справі Фонду з приватизації ДП «Оріль». ДП «Оріль» в 2006 році звернулося з позовом до ЗАТ «Оріль» про визнання права власності на будівлю гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду Дніпопетровської області від 14.02.2007 у справі №14/51-07(41/36-07) позов було задоволено, визнано за ДП «Оріль» право власності на будівлю гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Не погодившись із зазначеним рішенням, Фондом було подано касаційну скаргу. Постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2008 у справі №14/51-07(41/36-07) касаційну скаргу було задоволено, рішення Господарського суду Дніпропетровської області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.04.2009 у справі №11/25-09 (14/51-07(41/36-07) провадження було припинено у зв`язку з припиненням державної реєстрації ДП «Оріль» та визнанням його банкрутом. Крім того, в 2007 році ТОВ ДП «Комфорт» звернулось до ДП «Оріль» з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008 у справі №39/97-08 позов задоволено. Не погодившись із зазначеним рішенням, Фондом було подано касаційну скаргу. Постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2008 у справі № 39/97-08 касаційну скаргу було задоволено, рішення Господарського суду Дніпропетровської області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2009 у справі №16/91-09 (39/97-08) провадження було припинено. Відтак ТОВ КП «Комфорт» не набуло право власності на вищезазначене майно та не мало права їм розпоряджатися. Позивач зазначає, що у жовтні 2007 року [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду із позовом до Фонду державного майна України, ТОВ ДП «Комфорт», третя особа ЗАТ «Оріль», в якому просили визнати приватизацію гуртожитку на [ADDRESS] недійсною, виключивши його з переліку нерухомого майна, яке передавалося у власність ЗАТ «Оріль» згідно з договором купівлі-продажу від 08.09.1993. У березні 2010 року ТОВ «ДП Комфорт» також звернулося до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] та Фонду державного майна України про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що 13.11.2007 між ним та ДП «Оріль» було укладено в письмовій формі договір купівлі-продажу, предметом якого був вказаний гуртожиток. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 28.10.2010 у справі №2-242/10 в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] відмовлено, а позов ТОВ ДП «Комфорт» задоволено та визнано право власності на частину будівлі гуртожитку А-12 за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010 зазначене рішення скасовано позов [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] задоволено частково, а провадження за позовом ТОВ «ДП Комфорт» закрито. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.04.2012 рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010 в частині позовних вимог [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] скасовано та провадження у справі в цій частині закрито, а в частині позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Результатом повторного розгляду даної справи стало рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.09.2012 у справі № 2- 242/10, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку А-12 за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу частини будівлі від 13.11.2007 укладений між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт» в письмовій формі без нотаріального посвідчення. Доводи ТОВ «ДП Комфорт» про те, що ДП «Оріль» ухилилося від нотаріального посвідчення вказаного договору купівлі-продажу, а тому вони мають право відповідно до вимог ст.ст. 628, 655, 658 ЦК України на визнання за ним права власності на спірну частину гуртожитку, колегія суддів визнала необґрунтованими, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується саме з нотаріальним посвідченням та з державною реєстрацією тощо. Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2013 у справі № 910/10830/13 за позовом [PERSON] до Фонду державного майна України, за участю третьої особи Колективного підприємства «Промінь», про визнання приватизації закритим акціонерним товариством «Оріль» гуртожитку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , недійсною, було відмовлено в задоволенні позовних вимог повністю. Судом було встановлено, що після завершення приватизації Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» спірний гуртожиток не був включений до складу цілісного майнового комплексу, тобто фактично залишився у державній власності. Таким чином, оскільки ТОВ «ДП Комфорт» не набуло права власності на майно гуртожитку, оскільки договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку А-12 за адресою: [ADDRESS] , від 13.11.2007, що був укладений між ним та ДП «Оріль», є нікчемним, що було встановлено Апеляційним судом Дніпропетровської області в межах розгляду справи № 2-242/10. Отже, останній не міг внести це майно до статутного капіталу ТОВ КП «Комфорт», оскільки не мав на це правових підстав, що і було встановлено постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016 у справі № 904/10561/15. Встановлені судовими рішеннями у справі №910/10830/13 обставини, а саме відсутність у матеріалах приватизаційної справи розшифровки основних засобів залишкової вартості станом на 28.10.1993, висновок судів, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу, що державне майно знаходилося у Покупця на праві повного господарського відання (організації орендарів Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль») до моменту підписання сторонами договору купівлі-продажу КП-151, є преюдиційними, такими, що не потребують доказування. Крім того, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015 у справі № 904/10561/15 за позовом ТОВ КП «Комфорт» до ТОВ ДП «Комфорт» про визнання права власності було задоволено позовні вимоги Позивача в повному обсязі та визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю КП «Комфорт» право власності на передане йому як внесок до статутного капіталу нерухоме майно в будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] , а саме: а*** - ґанок; приямки; загальна площа першого поверху гуртожитку 85,5 кв. м; загальна площа другого поверху гуртожитку 547,9 кв. м; загальна площа третього поверху гуртожитку 338,1 кв. м; загальна площа четвертого поверху гуртожитку 454,1 кв. м; прим 512 (п`ятий поверх): поз. 1 площею 1,8 кв. м; поз. 4 площею 4,1 кв. м; загальна площа приміщення 512 - 34,2 кв. м; загальна площа п`ятого поверху гуртожитку 430,1 кв. м; загальна площа шостого поверху гуртожитку 471,5 кв. м; загальна площа сьомого поверху гуртожитку 584,9 кв. м; загальна площа восьмого поверху гуртожитку 435,8 кв. м; загальна площа дев`ятого поверху гуртожитку 548,5 кв. м; загальна площа десятого поверху гуртожитку 622,9 кв. м; загальна площа одинадцятого поверху гуртожитку 620,70 кв. м; загальна площа дванадцятого поверху гуртожитку 444,2 кв. м; загальна площа гуртожитку літ. А-12 - 5750 кв. м, та у загальному користуванні ґанок літ. а. Постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016 вказане рішення було скасовано, а провадження у справі припинено. Відтак ТОВ КП «Комфорт» не набуло право власності на вищезазначене майно та не мало права ним розпоряджатися. Враховуючи вищезазначене, договір дарування від 07.04.2017 № 724 місць загального користування гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між ТОВ«ДП Комфорт» та ОСББ «Перемога 46», підлягає визнанню недійсним. Правові позиції сторін справи, процедура її розгляду. Представник позивача, а також Третя особа [PERSON] , та представник третіх осіб адвокат Дружина Т.Г. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Третя особа [PERSON] проти визнання спірного договору дарування недійсним не заперечувала, але з інших підстав, однак проти визнання за позивачем права власності на спірні приміщення та витребування їх на користь позивача з чужого незаконного володіння заперечувала, посилаючись на те, що ці приміщення є місцями загального користування та не можуть бути у власності будь-якої конкретної особи, оскільки є спільною сумісною власністю осіб, які мають у своїй власності житлові приміщення в зазначеному будинку, та державній реєстрації таке право спільної сумісної власності не підлягає. При цьому звернула увагу на те, що серед переліку спірних приміщень, зазначено частину балкону на VIII поверсі приміщення VШ-4 площею 0,7 кв.м., яка належить їй особисто на підставі договору купівлі-продажу житлового приміщення, до складу якого входить цей балкон. Відповідачі у судове засідання своїх представників не направили, про причини неявки суду не повідомляли, ніяких заяв та клопотань до суду не надсилали. Справа до розгляду призначалася двадцять п`ять разів, відповідачі повідомлявся належним чином про час і місце розгляду справи рекомендованими листами із повідомленням про вручення, при цьому надіслані судові повістки повернулися не врученими із приміткою Укрпошти «повертається за закінченням терміну зберігання». Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд дійшов висновку про можливість ухвалення у справі заочного рішення на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені судом. Предметом спору у даній справі є визнання права власності на допоміжні приміщення (місця загального користування) за Державою Україна в особі Фонду державного майна України в будинку по вул. Набережна Перемоги, 46 у м. Дніпро, який був збудований за рахунок централізованих джерел фінансування, що вбачається з рішення Ради директорів підприємств взуттєвої промисловості від 3-4 квітня 1974 року для робітників Дніпропетровське виробничо-торгове взуттєве об`єднання. Цей будинок був прийнятий в експлуатацію Рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих №191 від 29 березня 1974 року (Акт держкомісії від 28.03.1974 року про прийняття в експлуатацію гуртожитку на 682 місця), як збудований СУ-1 для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання, якому й був переданий на баланс Дніпропетровського взуттєвого об`єднання як відомчий житловий фонд. Отже, зазначений будинок має статус гуртожитку. Наказом від 21.03.1989 Дніпропетровське виробниче взуттєве об`єднання реорганізоване в Дніпропетровське виробничо-торгове взуттєве об`єднання, яке, в свою чергу, наказом від 08.04.1993 № 151 ліквідоване, а на його базі створено орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль». Орендним підприємством в 1993 році був приватизований цілісний майновий комплекс Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання шляхом викупу. В подальшому орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль» було реорганізоване в Акціонерне товариство «Оріль». Після приватизації цілісного майнового комплексу Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання право власності на зазначену будівлю гуртожитку було зареєстроване за Акціонерним товариством «Оріль» на підставі договору купівлі-продажу КП-151 від 08.09.1993 та переліку/розшифровки/ від 28.10.93 обладнання, будівель та споруд, що увійшли до складу майна, про що свідчить лист КП ДМБТІ від 11.05.2002 №2671, окрім частини приміщень підвалу та 1-го поверху, що перейшло у власність КП «Промінь». Надалі Акціонерне товариство «Оріль» було перетворено в Закрите акціонерне товариство «Оріль». Згідно із матеріалами приватизаційної справи Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль», 10 вересня 1993 року між Фондом державного майна України в особі представника Попової А. А. та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль», від імені якої діяв голова ради організації орендарів [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу № КП-151, предметом якого був цілісний майновий комплекс Дніпропетровська виробничо-торговельна взуттєва фірма «Оріль», яка знаходиться в м. Дніпропетровськ на вул. Ю. Фучіка, 18, вартістю 2001848 тис. крб. У подальшому, а саме 28 жовтня 1993 року, був підписаний відповідний акт прийому-передачі, відповідно до якого Продавець передав, а покупець прийняв згідно з договором купівлі-продажу від 10.09.1993 № КП-151 частку викупленого державного майна вищезазначеного підприємства вартістю 2001848 тис. крб. Відповідно до довідки «Характеристика предприятия», яка є додатком до додаткової угоди до договору оренди від 26.06.1991 № 35, до складу Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» входив ряд соціально-побутових об`єктів, зокрема, гуртожиток на вул. Набережна Перемоги, 46 у м. Дніпро, приміщення в якому є предметом спору. Інші документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації, в матеріалах приватизаційної справи відсутні. Під час приватизації Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» Фонд керувався Законом України «Про приватизацію державного майна» та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону, відповідно до частини 2 статті 3 якого в редакції, що була чинною на момент приватизації ДВТ фірми «Оріль», дія цього Закону не поширюється на приватизацію об`єктів житлового фонду. Отже, гуртожитки як об`єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна», отже, відповідно і гуртожиток на [ADDRESS] не був приватизований у складі єдиного майнового комплексу Дніпропетровської ВТФ «Оріль» та залишився у державній власності. Документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації, в матеріалах приватизаційної справи відсутні. Щодо розшифровки основних засобів із залишкової вартості на 28.10.1993, що є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу від 08.09.1993 № КП-151, якою визначено перелік обладнання, будівель та споруд, які увійшли до складу державного майна, яке підлягало викупу відповідно до цього договору, та відповідно до якої спірний гуртожиток увійшов до вказаного переліку, позивач зазначає, що вона була підписана тільки однією особою, а саме головою ради організації орендарів Грицаном В. В. Підпис представника Фонду державного майна України, уповноваженого на підписання договору, відсутній. Також даний документ взагалі відсутній в архівній справі Фонду з приватизації ДП «Оріль». Незважаючи на це, у 2006 році ДП «Оріль» звернулося з позовом до ЗАТ «Оріль» про визнання права власності на будівлю гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2007 у справі №14/51-07(41/36-07) позов було задоволено, визнано за ДП «Оріль» право власності на будівлю гуртожитку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 46. Не погодившись із зазначеним рішенням, ФДМУ було подано касаційну скаргу. Постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2008 у справі №14/51-07(41/36-07) касаційну скаргу було задоволено, рішення Господарського суду Дніпропетровської області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.04.2009 у справі №11/25-09 (14/51-07(41/36-07) провадження було припинено у зв`язку з припиненням державної реєстрації ДП «Оріль» та визнанням його банкрутом. Поряд з цим, у 2007 році ТОВ ДП «Комфорт» звернулось до ДП «Оріль» з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008 у справі №39/97-08 позов задоволено. Не погодившись із зазначеним рішенням, ФДМУ було подано касаційну скаргу. Постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2008 у справі № 39/97-08 касаційну скаргу було задоволено, рішення Господарського суду Дніпропетровської області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2009 у справі №16/91-09 (39/97-08) провадження було припинено. Між тим, 07.04.2017 ТОВ ДП «Комфорт» уклав договір дарування (реєстровий номер договору №724), з Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Перемога 46», внаслідок чого останнє набуло право власності на місця загального користування в будівлі вищезгаданого гуртожитку, які й є спірними у справі, що розглядаються. Водночас, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ТОВ КП «Комфорт» набуло право власності на об`єкти житлової нерухомості гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008 у справі № 39/97-08. Крім того, у жовтні 2007 року [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду із позовом до Фонду державного майна України, ТОВ ДП «Комфорт», третя особа ЗАТ «Оріль», в якому просили визнати приватизацію гуртожитку на [ADDRESS] недійсною, виключивши його з переліку нерухомого майна, яке передавалося у власність ЗАТ «Оріль» згідно з договором купівлі-продажу від 08.09.1993. У березні 2010 року ТОВ «ДП Комфорт» також звернулося до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] та Фонду державного майна України про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що 13.11.2007 між ним та ДП «Оріль» було укладено в письмовій формі договір купівлі-продажу, предметом якого був вказаний гуртожиток. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 28.10.2010 у справі №2-242/10 в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] відмовлено, а позов ТОВ ДП «Комфорт» задоволено та визнано право власності на частину будівлі гуртожитку А-12 за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010 зазначене рішення скасовано позов [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] задоволено частково, а провадження за позовом ТОВ «ДП Комфорт» закрито. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.04.2012 рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010 в частині позовних вимог [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] скасовано та провадження у справі в цій частині закрито, а в частині позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Результатом повторного розгляду даної справи стало рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.09.2012 у справі № 2- 242/10, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку А-12 за адресою: [ADDRESS] . Слід зазначити, що при розгляді справи судом було встановлено, що договір купівлі-продажу частини будівлі від 13.11.2007 укладений між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт» в письмовій формі без нотаріального посвідчення. Доводи ТОВ «ДП Комфорт» про те, що ДП «Оріль» ухилилося від нотаріального посвідчення вказаного договору купівлі-продажу, а тому вони мають право відповідно до вимог ст.ст. 628, 655, 658 ЦК України на визнання за ним права власності на спірну частину гуртожитку, колегія суддів визнала необґрунтованими, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується саме з нотаріальним посвідченням та з державною реєстрацією тощо. Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2013 у справі №910/10830/13 за позовом [PERSON] до Фонду державного майна України, за участю третьої особи Колективного підприємства «Промінь», про визнання приватизації закритим акціонерним товариством «Оріль» гуртожитку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , недійсною, було відмовлено в задоволенні позовних вимог повністю. Судом цій справі було встановлено, що після завершення приватизації Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» спірний гуртожиток не був включений до складу цілісного майнового комплексу, тобто фактично залишився у державній власності. На підставі викладеного, позивач зазначає, що ТОВ «ДП Комфорт» не набуло права власності на майно гуртожитку, оскільки договір купівлі-продажу його частини від 13.11.2007, що був укладений між ним та ДП «Оріль», є нікчемним, та цей факт був встановлений Апеляційним судом Дніпропетровської області в межах розгляду справи № 2-242/10. Отже, останній не міг внести це майно до статутного капіталу ТОВ КП «Комфорт», оскільки не мав на це правових підстав, що і було встановлено постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016 у справі № 904/10561/15. Встановлені судовими рішеннями у справі №910/10830/13 обставини, а саме відсутність у матеріалах приватизаційної справи розшифровки основних засобів залишкової вартості станом на 28.10.1993, висновок судів, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу, що державне майно знаходилося у Покупця на праві повного господарського відання (організації орендарів Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль») до моменту підписання сторонами договору купівлі-продажу КП-151, є преюдиційними, такими, що не потребують доказування. Крім того, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015 у справі № 904/10561/15 за позовом ТОВ КП «Комфорт» до ТОВ ДП «Комфорт» про визнання права власності було задоволено позовні вимоги Позивача в повному обсязі та визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю КП «Комфорт» право власності на передане йому як внесок до статутного капіталу нерухоме майно в будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] , а саме: а*** - ґанок; приямки; загальна площа першого поверху гуртожитку 85,5 кв. м; загальна площа другого поверху гуртожитку 547,9 кв. м; загальна площа третього поверху гуртожитку 338,1 кв. м; загальна площа четвертого поверху гуртожитку 454,1 кв. м; прим 512 (п`ятий поверх): поз. 1 площею 1,8 кв. м; поз. 4 площею 4,1 кв. м; загальна площа приміщення 512 - 34,2 кв. м; загальна площа п`ятого поверху гуртожитку 430,1 кв. м; загальна площа шостого поверху гуртожитку 471,5 кв. м; загальна площа сьомого поверху гуртожитку 584,9 кв. м; загальна площа восьмого поверху гуртожитку 435,8 кв. м; загальна площа дев`ятого поверху гуртожитку 548,5 кв. м; загальна площа десятого поверху гуртожитку 622,9 кв. м; загальна площа одинадцятого поверху гуртожитку 620,70 кв. м; загальна площа дванадцятого поверху гуртожитку 444,2 кв. м; загальна площа гуртожитку літ. А-12 - 5750 кв. м, та у загальному користуванні ґанок літ. а. Постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016 вказане рішення було скасовано, а провадження у справі припинено. Відтак ТОВ КП «Комфорт» не набуло право власності на вищезазначене майно та не мало права ним розпоряджатися. Також судом встановлено, що на теперішній час в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 201/4946/17 за позовом Фонду державного майна України до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю КП «Комфорт», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Олексіївна, [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення, за яким [PERSON] є покупцем. Крім того, на теперішній час в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 201/4947/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірини Анатоліївни, треті особи фізична особа підприємець [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна і застосування наслідків його недійсності, визнання права власності на кімнату, визнання незаконними дій нотаріуса і скасування рішень, записів, реєстраційних номерів щодо державної реєстрації, солідарне відшкодування моральної шкоди. До складу приміщень, які є предметом спору у вказаних цивільних справах, входить частина балкону на VIII поверсі приміщення VШ-4 площею 0,7 кв.м., яка одночасно входить до переліку приміщень, стосовно яких розглядається справа №201/8330/20. Аналіз встановлених фактів та відповідних ним правовідносин, застосоване законодавство. 13.11.2008 року Постановою Вищого господарського суду України по справі № 14/51-07(41/36-07) за касаційною скаргою Фонду державного майна України рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2008 року у справі № 14/51-07 (41/36-07) за позовом Дочірнього підприємства "Оріль" до ЗАТ "Оріль" про визнання права власності на будівлю гуртожитку за ДП «Оріль» було скасоване, матеріали справи скеровані для нового розгляду до Господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.04.2009 року у справі № 11/25-09(14/51-07(41/36-07)) провадження у справі припинене у зв`язку з припиненням юридичної особи - ЗАТ «Оріль» - Відповідача у справі. 26.02.2008 року Господарський суд Дніпропетровської області прийняв рішення по справі № 39/97-08 за позовом ТОВ "ДП Комфорт" до Дочірнього підприємства "Оріль" про визнання за позивачем права власності на будівлю гуртожитку по [ADDRESS] . На підставі цього судового рішення за ТОВ ДП «Комфорт» було зареєстроване право власності на будівлю даного гуртожитку. Постановою Вищого господарського суду від 18.02.2009 року у справі №39/97-08 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008 р. у справі № 39/97-08 за позовом ТОВ «ДП «Комфорт» до Дочірнього підприємства «Оріль» було скасоване за касаційною скаргою на означене судове рішення Фонду державного майна України; Матеріали справи скеровані для нового розгляду до Господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2009 року у справі № 16/91-09(39/97-08) провадження у справі припинене у зв`язку з припиненням юридичної особи - ДП «Оріль» - Відповідача у справі. Аналіз зазначених судових рішень дає підстави для висновку про те, що на момент вчинення оспорюваного договору дарування, де-юре ТОВ «ДП «Комфорт» права власності на будівлю спірного гуртожитку права не мало, а де-факто право власності на даний об`єкт було зареєстроване за цим підприємством. Також із вищенаведеного слід зробити висновок про те, що ТОВ ДП «Комфорт» усвідомлювало відсутність свого права власності на спірну нерухомість, тому й звернулося у 2010 році до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з зустрічним позовом про визнання за ним права власності на цю будівлю у справі за позовом [PERSON] до ФДМУ і ТОВ ДП «Комфорт» з позовом про визнання приватизації гуртожитку по [ADDRESS] недійсною (як згадано вище, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.04.2010 у задоволенні первісного позову було відмовлено; зустрічний позов задоволено. За ТОВ ДП «Комфорт» було визнане право власності на спірну нерухомість). Аналізуючи вищезгадану хронологію подій, суд звертає увагу на наступне. 08 грудня 2010 року Апеляційним судом Дніпропетровської області по справі № 22 ц-9174/2010 апеляційна скарга [PERSON] до Фонду державного майна України задоволена частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2010 року та додаткове рішення цього ж суду від 25 червня 2010 року скасоване; визнано незаконним включення будинку гуртожитку розташованого за адресою: [ADDRESS] до цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвих фірми Оріль переданої у порядку приватизації Закритому акціонерному товариству Оріль 08 вересня 1993 року; провадження за зустрічним позовом закрите. 04.04.12 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2010 року, рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 грудня 2010 року скасовані. Провадження у справі в частині позовних вимог до Фонду державного майна України, ТОВ ДП Комфорт про визнання приватизацію недійсною закрите. Підставою закриття провадження в означеній частині слугувало те, що спір стосується приватизації державного майна, а не приватизації державного житлового фонду, тому цей спір підсудний господарським судам. В частині визнання права власності за ТОВ «ДП «Комфорт» справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2012 року ТОВ «ДП «Комфорт» відмовлено в задоволенні позову про визнання за ним права власності на будівлю гуртожитку розташованого за адресою: [ADDRESS] . У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «ДП «Комфорт» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2012 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовлено ухвалою від 21 січня 2013 року. З наведеного суд доходить до висновку про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт» набуло право власності на будівлю гуртожитку за судовим рішенням, яке в подальшому було скасоване. Однак, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ТОВ «ДП Комфорт» відповідної заяви про скасування запису про право власності на гуртожиток не звернувся, як і з заявою про реєстрацію права власності на гуртожиток за державою не звернувся і Фонд державного майна України, з огляду на що, за відсутністю де-юре права власності на гуртожиток, де-факто означене право залишилося зареєстрованим за ТОВ «ДП Комфорт». Також суд звертає увагу на те, що рішенням господарського суду м. Києва від 26.11.2013 року у справі №910/10830/13 за позовом [PERSON] до Фонду державного майна України за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було встановлено, що до початку приватизації Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» та після її завершення спірний гуртожиток по [ADDRESS] не був у складі цілісного майнового комплексу. Дослідивши надані ФДМУ матеріали приватизаційної справи цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми "Оріль", суд першої інстанції не встановив наявності в даній приватизаційній справі документів, які б підтверджували факт включення гуртожитку до складу цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми "Оріль", з огляду на що цілком законно, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, відмовив у позові. Означене судове рішення оскаржувалося ТОВ «КП «Комфорт» як в апеляційному, так і в касаційному порядку, і залишене в силі. З судових рішень у цій справі № 901/10830/13 вбачається, що: Суд першої інстанції, «дослідивши матеріали наданої Фондом державного майна України приватизаційної справи Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль», встановив, що розшифровка основних засобів залишкової вартості станом на 28.10.1993 року у матеріалах даної приватизаційної справи відсутня, а матеріали цієї справи містять посилання на Договір купівлі-продажу КП-151 від 10.09.1993. Разом з цим, виходячи з дійсних обставин справи, до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу Рішення Господарського суду м. Києва від 26.11.2013 року у справі № 910/10830/13». Залишаючи без змін означене судове рішення, Київський апеляційний господарський суд констатував:- «Таким чином, враховуючи висновки суду першої інстанції у справі № 910/10830/13, викладені в судовому рішенні, колегія суддів зазначає, що судом неодноразово були досліджені всі фактичні обставини та матеріали справи (в тому числі оригінал приватизаційної справи) і достовірно встановлено, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу, що є підставою для відмови» В свою чергу, Вищий господарський суд України, переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанції зазначив, що «08.09.1993 між Фондом державного майна України (Продавець) та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми "Оріль" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу № КП-151, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив цілісний майновий комплекс - Дніпропетровську виробничо-торгівельну взуттєву фірму "Оріль", яка знаходиться в [ADDRESS] , вартістю 2 001 848 тис.крб та який був зданий їй в оренду з правом викупу, на земельній ділянці 6, 4768 га. За умовами пункту 1.3 Договору право власності на цілісний майновий комплекс Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми "Оріль", що приватизується, переходить до Покупця з моменту підписання сторонами договору купівлі-продажу. До цього часу державне майно знаходиться у Покупця на праві повного господарського відання». Наведені обставини встановлені рішеннями господарських судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 910/10830/13, які є чинними на даний час, отже відповідно до приписів ч.4 ст.82 ЦПК України є підставою для звільнення від доказування. Тобто, встановлені судовими рішеннями у справі № 910/10830/13 обставини, а саме, відсутність у матеріалах приватизаційної справи розшифровки основних засобів залишкової вартості станом на 28.10.1993 року, висновок судів, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу, що державне майно знаходилося у Покупця на праві повного господарського відання (організації орендарів Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль») до моменту підписання сторонами договору купівлі-продажу КП-151 є преюдиціальними, такими, що не потребують доказування. Таким чином, оскільки, як встановлено господарськими судами у справі №910/10830/13, до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу, гуртожиток залишився у власності держави. Тобто, спірна будівля гуртожитку залишилася на балансі АТ «Оріль». Отже, оскільки судами першої, апеляційної і касаційної інстанцій встановлено, що до початку приватизації Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» та після її завершення спірний гуртожиток по [ADDRESS] не був у складі цілісного майнового комплексу, то сам факт державної реєстрації не може розглядатись відокремлено від правомірності наявності такої реєстрації. Аналізуючи події, пов`язані із зверненням до Господарського суду Дніпропетровської області ТОВ «КП «Комфорт» наприкінці 2015 року з позовом про визнання за ним права власності на частину будівлі гуртожитку [ADDRESS] площею 5,901,1 кв.м., (гуртожитку), яка начебто була внесена ТОВ «ДП «Комфорт» як внесок до статутного капіталу ТОВ «КП «Комфорт», суд звертає увагу на таке. 28.12.2015 року Рішенням господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/10561/15) були задоволені позовні вимоги ТОВ «КП «Комфорт» про визнання за ним права власності на частину будівлі гуртожитку про визнання права власності на частину гуртожитку за ТОВ «КП «Комфорт». Тобто, учасники двох юридичних осіб - ТОВ «КП-Комфорт» та ТОВ «ДП-Комфорт» прийняли рішення про внесення до статутного фонду апелянта гуртожитку, право власності на який ТОВ «ДП Комфорт» де-юре не мало. Однак Дніпропетровський апеляційний господарський суд постановою від 12.05.2016 року скасував рішення суду першої інстанції у даній справі № 904/10561/15, яким було визнане право власності на означене нерухоме майно за ТОВ «КП «Комфорт». Судом касаційної інстанції (Постанова від 19.07.2016 року) скасовані рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015 та постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016 року повністю. Провадження у справі припинене за відсутністю предмета спору. При цьому, ТОВ «ДП «Комфорт», яке начебто «внесло» до статутного капіталу ТОВ «КП «Комфорт» спірну частину гуртожитку також свого часу набуло право власності на дане майно шляхом визнання у судовому порядку права власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в простій письмовій формі. Водночас, скасоване рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015 року набрало законної сили 12.01.2016 року і залишалося чинним до моменту скасування його судом апеляційної інстанції: до 12.05.2016 року, тобто, чотири календарних місяці. За ці чотири місяці було проведено відчуження отриманих приміщення у гуртожитку по [ADDRESS] , це при тому, що будівля цього гуртожитку внесена до Переліку державного майна, яке не увійшло до статутного капіталу акціонерного товариства у процесі приватизації, створеного 10.09.1993 року. Відповідно до Відомостей з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, частина будівлі гуртожитку по [ADDRESS] є об`єктом державної власності. Підсумовуючи аналіз зазначених судових рішень та інших доказів у їх системному зв`язку, суд доходить до наступних висновків: 1.Спірний гуртожиток не ввійшов до складу ЦМК при приватизації Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль»; 2.Після підписання Договору Купівлі-продажу № КП-151 1. \~ \~ \~ \~Спірний гуртожиток вибув з повного господарського відання чи оперативного управління створеного організацією орендарів на базі Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» Акціонерного товариства «Оріль»; 3.Спірний гуртожиток не підлягав передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів; 4.Спірний гуртожиток залишився у власності держави та на балансі АТ «Оріль», перетвореного у подальшому в ЗАТ «Оріль»; 5.За кожною з юридичних осіб (ЗАТ «Оріль», ДП «Оріль», ТОВ «ДП «Комфорт», ТОВ КП «Комфорт») право власності на спірну будівлю гуртожитку зареєстроване на підставі судових рішень, в подальшому скасованих судом. Таким чином, увесь проміжок часу після підписання Договору купівлі-продажу ЦМК Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми "Оріль" будівля гуртожитку перебувала у власності держави. З наведеного випливає, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, а спірні правовідносини мають бути врегульовані з застосуванням наступних норм матеріального та процесуального права. У відповідність до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Зазначена норма Конституції України кореспондується із положеннями статті 18 ЦПК України, відповідно до якої, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.ст.319, 321 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). У постановах Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 6-1219цс16, від 24.05.2017 у справі № 6-1388цс16, від 26.10.2016 у справі № 6-1625цс16, від 13.09.2017 у справі № 761/32495/15-ц, від 12.10.2016 у справі № 6-504цс16 наведені висновки, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Крім того, Верховний Суд зазначив, що ст. 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до статті 326 ЦК України, у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. Абз.5 п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», чітко визначено, що саме рішення суду про витребування майна є підставою для скасування реєстрації, а не реєстрація права власності є перешкодою для витребування майна, зазначивши наступне: «Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IVПро державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень).» Відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та Рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 № 4-рп/2004 допоміжні приміщення передаються у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків безплатно і окремо приватизації не підлягають. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Згідно з частиною другою ст.382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до ст.4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. При цьому спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (стаття 5 вказаного Закону). Відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» до допоміжних належать приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). У додатку Б до ДБН В.2.2.-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» надані терміни та визначення понять, де, зокрема вказано, що «Приміщення технічні - приміщення для розміщення обладнання теплових вузлів, бойлерних електрощитових, венткамер, комутаторів, радіовузлів, машинних відділень, ліфтів, холодильних установок тощо)». Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 N 76, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 25.08.2009 за N 927/11207, допоміжні приміщення житлового будинку призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування населення. Передача будь-якого допоміжного приміщення у володіння і користування одного або декількох співвласників зачіпає інтереси інших мешканців будинку і може призвести в подальшому до обмеження прав у користуванні інших співвласників. Якщо ж приміщення у житловому будинку визначені як нежитлові (приміщення громадського призначення) у проектній документації на будинок та відповідно зареєстровані у бюро технічної інвентаризації і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, то будь-які дії з ними їх власника не потребують узгодження з іншими мешканцями житлового будинку. Крім того, питання поділу майна, що є у спільній сумісній власності, регулюється Цивільним кодексом України, зокрема статтею 372. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.11.2011 № 14-рп/2011 «У справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зі змінами» власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Висновки суду. Стосовно визнання договору дарування недійсним. В даному випадку власниками житлових приміщень (житлових кімнат у гуртожитку) є Фонд державного майна України, фізичні особи мешканці гуртожитку, які працювали Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль» і у 2006-2007 роках за договорами купівлі-продажу придбали у власність житлові приміщення, у яких проживали на підставі ордерів, виданих адміністрацією і профспілковим комітетом Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль», фізичні особи, які в 2016-2023 роках придбали житлові приміщення у гуртожитку і право власності яких на ці приміщення оспорене, або оспорюється в установленому порядку, користувачі житлових приміщень, які на законних підставах набули право користування цими приміщеннями. Предметом спору є визнання недійсним договору дарування, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння. Суд звертає увагу на те, що правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону регламентуються спеціальним Законом України №500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», сфера дії якого поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Відповідно до п.4 ст.1 Закону №500-VI, його дія не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб). Пунктом 1 ч.1 ст.3 Закону №500-VI унормовано: забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів: всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад. Згідно до п.п. 4, 5 ч.1 ст.3 Закону №500-VI, гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (п.п. 4); рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд (п.п.5); Статтею 19 Закону №500-VI заборонено виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитку без надання їм іншого житла, придатного для постійного проживання. Забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. У тому числі забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, стосовно яких триває спір щодо підстав їх вселення у гуртожиток та/або підстав їх фактичного проживання у гуртожитку, - до вирішення спору в досудовому або судовому порядку відповідно до статей 25 і 26 цього Закону. Відповідно до п.2 ч.1 ст.11 Закону №500-VI гуртожитки, включені до статутних капіталів, - гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом. Забезпечення реалізації права на житло мешканців гуртожитків візначено статтею 3 Закону №500-VI: «Забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів: 1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; 2) передача гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом; 3) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону; 4) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом; 5) рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд; 7) допоміжні приміщення у гуртожитках передаються у спільну сумісну власність власникам житлових приміщень у таких гуртожитках безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Підстави реалізації права на житло визначені статтею 4 Закону №500-VI: «1. Громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради. Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Приватизація жилих і нежилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад, які раніше були самовільно переплановані, може відбуватися після визнання перепланування таким, що відповідає законодавству України щодо технічних умов і будівельних норм до житла. 2. Мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Зазначене право поширюється на дітей законних мешканців гуртожитків, які народилися під час проживання їхніх батьків у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону». Право власників приватизованих житлових приміщень у гуртожитку на допоміжні приміщення у гуртожитку та обов`язок щодо їх утримання визначені статтею 6 Закону №500-VI: 1. Власники житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у гуртожитку і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території, відповідно до своєї частки у майні гуртожитку. Допоміжні приміщення у гуртожитку передаються у спільну сумісну власність безоплатно і окремо приватизації не підлягають. 2. Співвласники допоміжних приміщень у гуртожитку зобов`язані не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні такими приміщеннями. 3. Утримання допоміжних приміщень у гуртожитках та прибудинкових територій здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.» (Стаття 6 діє у цій редакції Закону з 08.09.2011 на підставі Закону № 3716-VI) Відповідно до статті 7 Закону №500-VI: «1. Власники житлових та нежитлових приміщень у гуртожитку можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку відповідно до закону. 2. Після передачі гуртожитку у комунальну власність відповідно до цього Закону та створення власниками житлових та нежитлових приміщень в гуртожитку об`єднання співвласників багатоквартирного будинку зміна статусу гуртожитку здійснюється відповідно до закону.» З аналізу наведених норм Закону №500-VI вбачається особливий режим передання у власність житлових приміщень у гуртожитку шляхом передання до власності територіальних громад і приватизації, і аж ніяк не відчуження шляхом внесення до статутних капіталів господарських товариств або відчуження у будь-який інший спосіб. Як вже зазначалося, власниками житлових приміщень на день розгляду спору є Фонд державного майна України, фізичні особи мешканці гуртожитку, працівники Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль» і у 2006-2007 роках за договорами купівлі-продажу придбали у власність житлові приміщення, фізичні особи, які в 2016-2023 роках придбали житлові приміщення у гуртожитку і право власності яких на ці приміщення оспорене, або оспорюється в установленому законом порядку, користувачі житлових приміщень, які на законних підставах набули право користування ними. В даному випадку, відповідач у справі ОСББ «Перемога 46» згідно норм Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», є однією із форм управління багатоквартирним будинком. Створення та діяльність ОСББ регулюються нормами Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», відповідно до якого ОСББ створюється на основі права сумісної власності і представляє лише співвласників нерухомості, щоб самостійно вирішувати хто обслуговуватиме будинок, які будуть внески на його утримання (квартплата), кому здавати в оренду нежитлові приміщення тощо, куди витрачати гроші. Ефективне використання коштів і контроль приводять до якіснішого та раціональнішого утримання будинку. ОСББ несе лише управлінські повноваження і не стає власником будинку в цілому, або будь-якої його частини співвласниками будинку залишаються власники квартир та нежитлових приміщень, йому не належать допоміжні приміщення та земельна ділянка (якщо вона була приватизована). Все це майно належить співвласникам будинку. Зазначене виключає набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення, як на окремий об`єкт цивільних прав. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі №914/554/19 від 16 грудня 2020 року. Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З матеріалів справи вбачається, що Держава, інтереси якої в даній справі представляє Фонд державного майна України, є власником частини спірного приміщення гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Верховний Суду складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 12.03.2018 у справі № 910/22319/16 з посиланням на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 09.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Таким чином, позивач, у розумінні ч.3 ст.215 ЦК України є заінтересованою особою, має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою 203 ЦК України.. Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст.317 ЦК України унормовано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено судом, ТОВ «ДП Комфорт» вчинило правочин не будучи власником відчужуваного майна. Таким чином, зміст укладеного договору дарування між ТОВ «ДП Комфорт» та ОСББ «Перемога 46», предметом якого були відчуження місць загального користування, суперечить інтересам не тільки держави, але й мешканців цього гуртожитку, оскільки Товариство розпорядилося майном, яке не було його власністю, а є власністю держави та інших власників житлових приміщень гуртожитку. Частиною 3 ст.215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З матеріалів справи вбачається, що Держава Україна, інтереси якої в даній справі представляє Фонд державного майна України, є власником частини спірного приміщення гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Верховний Суду складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 12.03.2018 у справі № 910/22319/16 з посиланням на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 09.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Таким чином, Фонд державного майна України, як власник майна, у розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою 203 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст.317 ЦК України унормовано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено судом, ТОВ «ДП Комфорт» вчинило правочин не будучи власником відчужуваного майна, зміст укладеного договору дарування між ТОВ «ДП Комфорт» та ОСББ «Перемога 46», предметом якого були відчуження місць загального користування, суперечить інтересам не тільки держави, але й мешканців цього гуртожитку, оскільки Товариство розпорядилося майном, яке не було його власністю, а є власністю держави та інших власників житлових приміщень гуртожитку. З аналізу наведеного вбачається, що законодавчі підстави для реєстрації права власності на спільне майно співвласників багатоквартирного будинку за ОСББ відсутні, а позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу місць загального користування (допоміжних приміщень) є правомірними та підлягають задоволенню, оскільки законодавчо визначено, що ОСББ несе лише управлінські повноваження і не стає власником будинку в цілому, або будь-якої його частини. Тобто, договір дарування місць загального користування є недійсним в силу Закону. Стосовно визнання за Позивачем права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. На теперішній час гуртожиток по [ADDRESS] до територіальної громади не переданий. Як згадано вище, набуття права власності на житлові приміщення у гуртожитку його мешканцями можливе лише після передачі гуртожитку до територіальної громади. При цьому у першу чергу вирішуються питання приватизації житлових приміщень мешканцями гуртожитку, які на законних підставах заселені до гуртожитку. Порядок безоплатної передачі об`єктів права державної власності із сфери управління міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, визначений Положенням про порядок передачі об`єктів права державної власності (затв. Постановою КМУ від 21 вересня 1998 р. № 1482) (далі Положення №1482). Пунктом 3 даного Положення №1482 визначено, що Ініціатива щодо передачі об`єктів права державної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій. Тобто, в цілому гуртожиток по [ADDRESS] , як об`єкт державної власності, має бути переданий Відповідно до Закону «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» у власність територіальної громади міста Дніпра за рішенням Фонду державного майна України для проведення приватизації гуртожитку відповідно до вимог і на підставі чинного законодавства. Фактичні обставини справи склалися таким чином, що спірна частина приміщень в зазначеному будинку гуртожитку, в порушення вимог Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» (набрав чинності 01.01.2009 року) була відчужена за договором дарування, а право власності відчужувача за цим договором було набуте на підставі судових рішень, які в подальшому скасовані. Надаючи оцінку вищенаведеному в світлі позовних вимог щодо визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, суд зауважує наступне. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а ст.321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно до частини 3 статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Крім того, в п.26 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», судам роз`яснено, що відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Приписами ст.326 ЦК України встановлено, що у державній власності є майно, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України», ФДМУ є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки державного майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Згідно п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про Фонд державного майна України», до основних завдань Фонду державного майна України належать, зокрема повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства. Таким чином, оскільки спірне майно в гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: [ADDRESS] вибуло з володіння поза волею власника Держави Україна, позовні вимоги Фонду державного майна України про визнання права його власності на спірні приміщення та витребування майна з чужого незаконного володіння теж підлягають задоволенню. Доходячи до такого висновку, суд враховує, шо на даному етапі право власності на спірні приміщення порушено саме у Позивача, оскільки його завданням є передача гуртожитку до власності територіальної громади міста Дніпра в цілому з наступною приватизацією житлових приміщень в цьому гуртожитку особами, які понад тридцять років проживають там на законних підставах. З огляду на викладене, права мешканців гуртожитку на приватизацію кімнат на даному етапі мають бути захищені у єдиний можливий законний спосіб - шляхом визнання права власності на спірні приміщення за Державою Україна в особі позивача та витребування цього майна на його користь з чужого незаконного володіння. Разом з тим, стосовно частини балкону на VIII поверсі приміщення VШ-4 площею 0,7 кв.м., в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки зазначене приміщення належить не відповідачам, а третій особі у даній справі [PERSON] . Щодо права власності на це приміщення балкону тривають судові спори, які розглядаються Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська у вищезгаданих цивільних справах №201/4946/17 та № 201/4947/18. Підводячи підсумок, суд бере до уваги усталену практику ЄСПЛ щодо принципу належного здійсненням правосуддя, який неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачів в рівних частках на користь позивача належить стягнути 5763 грн. в рахунок відшкодування витрат щодо сплати судового збору, понесених при зверненні до суду з даним позовом. Крім того, до початку судових дебатів третя особа [PERSON] подала клопотання про вирішення питання про відшкодування понесених нею судових витрат по даній справі після ухвалення рішення по суті позовних вимог. До цього клопотання вона додала частину доказів, що на її думку підтверджують такі витрати, та повідомила, що нею буде подано додаткові докази. У зв`язку з цим дане питання буде вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial