Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання заповіту недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, аналогічно пояснивши, що позивач [PERSON] є рідними сином [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Бор, Ленінградської області, російської федерації. 18.07.2017 року батьком позивача [PERSON] було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.М. і зареєстрований у реєстрі за №1781, за змістом якого заповідач заповів свою квартиру [ADDRESS] та все його майно (рухоме і нерухоме), яке буде належати йому на день смерті і де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, своєму синові [PERSON] . [INFO] батько позивача [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина, що складається з квартири [ADDRESS] . Звернувшись до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Хижняка А.М. як спадкоємець першої черги за законом і за заповітом з заявою про прийняття спадщини, він дізнався про існування заповіту покійного [PERSON] від 8.05.2019 року на користь невідомих осіб [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гришаєвою І.В. Позивач вважає заповіт, складений 8.05.2019 року [PERSON] , є недійсними в наслідок невідповідності волевиявлення покійного його дійсній волі, а також його волевиявлення не було вільним внаслідок хвороби. За кілька місяців до смерті [PERSON] вже нікого не впізнавав, плутався в датах, нічого не пам`ятав. За півтора місяці до смерті [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у Головному військовому клінічному госпіталі з закритим переломом шийки правої стегнової кістки, де йому також був встановлений діагноз: ІХС, какесія, дифузорний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ступеню, та інше. Після обстеження лікарями була встановлена неадекватність сприйняття [PERSON] оточуючого світу. Таким чином, за своїм психічний станом заповідач станом на 8.05.2019 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керуватись ними і потребував постійної психіатричної допомоги. За таких обставин просять визнати заповіт [PERSON] від 8.05.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гришаєвою І.В. і зареєстрований у реєстрі за №779 недійсним на підставі ч.1, ст.225; ч.2, ст.1257 ЦК України. В судові засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явились, про розгляд справи були повідомлені судом неодноразово належним чином, з заявами до суду про неможливість розгляду справи у їх відсутність не звертались. Крім того, відповідачі направили до суду відзиви аналогічного змісту, за якими весною 2019 року до [PERSON] звернулась її знайома [PERSON] , яка просила допомоги у догляді за одиноким [PERSON] , від якого відмовився єдиний син [PERSON] , позивач по справі. Вона з чоловіком [PERSON] погодились доглядати за [PERSON] , купуючи йому ліки, їжу, і все необхідне для його життя. В квітні 2019 року [PERSON] було доставлено до Головного військового клінічного госпіталю з переломом шийки стегна, де [PERSON] дізналась про існування заяви від 26.04.2019 року, написаної власноруч [PERSON] про те, що він відмовляється від свого батька [PERSON] , майнових претензій до всього рухомого і нерухомого майна, яке належить [PERSON] на праві власності, не має. Відповідачі повністю забезпечували лікування заповідача, його догляд, а після його смерті за свої власні кошти здійснили організацію та поховання його. Але після певного часу, коли не треба доглядати старого і хворого батька, піклуватись про його стан здоров`я, і прийшов час успадкувати майно батька син [PERSON] заявив про свій інтерес до цього майна (т.1, а.с.25-36; 44-45). 3-я особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гришаєва І.В.в судові засідання не з`явилась жодного разу, про розгляд справи була неодноразово повідомлена судом належним чином (т.1, а.с.55; 61-62; 70; 75; 118; 121; 125; 127; 136-139; 165; 171; 175; 179; 182; 201; 205; 211; 215; т.2, а.с.3; 15; 21; 23; 33; 37; 41), з заявами до суду про неможливість розгляду справи у її відсутність або у відсутність свого представника 3-тя особа не зверталась. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.4, ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. За змістом ч.1, ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як регламентує ч.1, ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] є рідним сином свого батька [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Бор, Ленінградської області, російської федерації. Вказані обставини не заперечувались учасниками справи, були визнані ними, тому не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. За змістом ч.1, ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Як наголошує ч.1-2, ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ч.1-2, ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Як встановлено судом, [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Бор, Ленінградської області, російської федерації, батько позивача [PERSON] , 18.07.2017 року о 12-03 годин склав заповіт, в якому він на випадок його смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, а також квартиру [ADDRESS] заповідаю своєму синові [PERSON] , [INFO] . В тексті заповіту міститься рукописний запис заповідача: заповіт на моє прохання записано нотаріусом з моїх слів, прочитаний мною уголос до його підписання та підписаний мною особисто об 12 годині 40 хвилин як такий, що повністю відповідає моєму волевиявленню. Даний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.М. і зареєстрований у реєстрі за №1781 (т.1, а.с.7-8). Крім того, даний документ містить інформацію безпосередньо приватного нотаріуса Хижняка А.М.: цей заповіт посвідчений мною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.М., заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів [PERSON] , заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний ним у моїй присутності о 12 год. 50 хв., особу його встановлено, дієздатність перевірено. За проханням [PERSON] у зв`язку з похилим віком дана нотаріальна дія вчинялась за адресою його місця проживання, а саме: [ADDRESS] (т.1, а.с.8). Крім того, [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Бор, Ленінградської області, російської федерації, 8.05.2019 року об 11-05 годин склав заповіт, в якому він на випадок його смерті зробив таке розпорядження: належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] заповідаю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в рівних частках (по 1/2 (одній другій) частці) кожному. В тексті заповіту міститься рукописний запис заповідача: цей заповіт, який на моє прохання та з моїх слів записаний нотаріусом за допомогою технічного засобу, прочитаний мною, заповідачем вголос і особисто підписаний. Даний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. і зареєстрований у реєстрі за №779 (т.1, а.с.5-6). Крім того, даний документ містить інформацію безпосередньо приватного нотаріуса Гришаєвої І.В.: цей заповіт посвідчений мною, приватним нотаріусом Гришаєвою І.В., заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів [PERSON] , заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний ним о 11 год. 05 хв., особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. На прохання заповідача через його хворобу (перелом нижньої кінцівки) заповіт посвідчено за місцем його проживання за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.5). [INFO] у віці 79 років у м. Києві [PERSON] помер, що підтверджується ксерокопією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (т.1, а.с.11-12). Причина смерті: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, серцева недостатність ІІ А. У відповідності до ч.1, ст.1216 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч.1, ст.1220 ЦК України (в редакції 2003 року) спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на його майно, яке на день смерті перебувало у нього на праві власності, а саме на квартиру [ADDRESS] , що було підтверджено інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради „Київське міське бюро технічної інвентаризації" (т.1, а.с.10).Вказані обставини, описані вище, не заперечувались в судовому засіданні учасниками справи, тому також не підлягають доказуванню при розгляді даної справи на підставі ч.1, ст.82 ЦПК України. Як вказує ч.1, ст.1261 ЦК України (в редакції 2003 року) у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Звернувшись до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Хижняка А.М. як спадкоємець першої черги за законом і за заповітом з заявою про прийняття спадщини, позивач [PERSON] дізнався про існування заповіту покійного батька [PERSON] від 8.05.2019 року на користь невідомих для позивача осіб [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гришаєвою І.В., який був укладений пізніше, чим його заповіт від 18.07.2017 року. За таких обставин 9.12.2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів про визнання заповіту від 8.05.2019 року недійсним. У своїй позовній заяві позивач [PERSON] просить визнати вказаний заповіт від 8.05.2019 року недійсним, оскільки за кілька місяців до смерті [PERSON] за станом свого здоров`я вже нікого не впізнавав, плутався в датах, нічого не пам`ятав, а за півтора місяці до смерті [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у Головному військовому клінічному госпіталі з закритим переломом шийки правої стегнової кінцівки, де йому також був встановлений діагноз: ІХС, какесія, дифузорний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ступеню, та інше, після обстеження лікарями була встановлена неадекватність сприйняття [PERSON] оточуючого світу, тому, вважав позивач, за своїм психічний станом заповідач станом на 8.05.2019 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керуватись ними і потребував постійної психіатричної допомоги. Як наголошує п.2, ч.1, ст.105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: психічний стан особи. Таким чином, законодавцем чітко визначено, що для встановлення психічного стану особи в день вчинення певної дії, яка є предметом оскарження позивачем (позивачами), судом в обов`язковому порядку необхідно призначати судово-психіатричну експертизу. Позивачем судові була надана медична довідка №242 Національного військового медичного клінічного центру „Головний військовий клінічний госпиталь", з якої вбачається, що [PERSON] перебував на лікуванні в даній установі з 21.04.2019 року по теперішній час (25.04.2019 року - дата видачі довідки) з діагнозом: закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням уламків, ІХС, какесія, дифузорний кардіосклероз, недостатність мітрального клапана з регулітальністю 1 ст., ТК-І-ІІ ст., гіпертонічна хвороба ІІ ст., після курсу лікування, зазначені висновки: пацієнт знаходиться на ліжковому режимі під постійним наглядом медичного персоналу, неадекватний, харчується за допомогою медичного персоналу (т.1, а.с.9). Крім того, судом за клопотанням представника позивача була витребувана медична карта №2582 Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні „Центр мікрохірургії ока", з дублікату якої вбачається, що [PERSON] 3.03.2010 року перебував на лікуванні з діагнозом: незр. катаракта, підвивих криштал. 2 ст. (т.1, а.с.146-156). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.03.2023 року судом була призначена за клопотанням представника позивача [PERSON] посмертна судово-психіатрична експертиза (т.1, а.с.221-222), а матеріали даної цивільної справи разом з медичною документацією були направлені до Державної установи „Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України" для проведення вказаної експертизи. Згідно висновку судово-психіатричного експерта №1114 Державної установи „Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України" від 30.10.2023 року вбачається, що 1) на період складання і підписання заповіту від 8.05.2019 року [PERSON] , [INFO] виявляв ознаки психічного розладу у вигляді: „Органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням" (згідно з МКХ-10: F07.9), 2) на період складання і підписання заповіту від 8.05.2019 року [PERSON] , [INFO] виявляв ознаки психічного розладу у вигляді: „Органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням" (згідно з МКХ-10: F07.9) і за своїм психічним станом в зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (т.1, а.с.229-238). Крім того, в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , де перша пояснила, що знає померлого [PERSON] з 2004 року, з 2016 року він почав втрачати пам`ять, зустрічаючись з ним на вулиці в 2018 році він виявляв себе як неадекватна людина, казав, що у нього хочуть забрати квартиру, часто спостерігався різкий перепад настою, казав, що на нього постійно тиснуть, а пізніше сказав, що у нього виявили рак легенів, на початку 2019 року він почав худнути, у нього впав зір і він почав цілодобово спати. Друга свідок пояснила суду, що вона працювала консьєржем і будинку, де мешкав [PERSON] , і знає його з 2007 року. Протягом тривалого часу вона прибирала в квартирі померлого, готувала йому їжу. З 2018 року його стан здоров`я значно погіршився, він був слабий, часто падав, зламав собі стегно з березні 2019 року, в результаті чого лікувався у військовому госпіталі в квітні 2019 року. В кінці квітня його привезли з госпіталя вже лежачим, поклали на диван і він вже з нього не піднімався. 2, 3, 7 та 8 травня 2019 року свідок була в його квартирі, [PERSON] лежав з закритими очима і ні на кого не реагував, він вже нікого не впізнавав, не міг говорити, свідок спробувала його погодувати, але він вже їжу не сприймав. Відповідачі приходили до позивача два рази на день на 30 хвилин з ранку і ввечері, а 7.06.2019 року після смерті [PERSON] . [PERSON] сказав, що в квартирі він вимкнув електроенергію і замінив замки вхідних дверей. За змістом ч.2, ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Вказаною нормою права законодавець передбачив дію заповідача, що при укладанні ним нового заповіту у більш пізніший термін, цей новий заповіт скасовує попередній заповіт, укладений раніше, повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. При цьому подавати заяву про скасування попереднього вже укладеного заповіту в порядку ч.7, ст.1254 ЦК України заповідачу не потрібно. Відповідно до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1, ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачає ч.1, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За правилами ч.1, ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як рекомендує п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Таким чином, як зазначає законодавець, правила ст.225 ЦК України застосовуються до правочинів, які вчинені дієздатною особою, але за обставин, що свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її справжнього волевиявлення, а саме фізична особа перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Отже, йдеться про тимчасовий стан, при якому людина внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій або керувати ними. Правочин, укладений в такому стані, не відображає справжньої волі особи щодо встановлення, припинення, тощо цивільних прав і обов`язків. Стан, при якому особа не усвідомлює своїх дій, може мати одну з трьох форм вияву: вольову, інтелектуальну і кумулятивну. Вольова форма виражається в тому, що особа, хоч і усвідомлює свої вчинки, більш або менш адекватно оцінює те, що відбувається навколо, але в той же час не може керувати своїми діями. Інтелектуальна форма вияву такого стану означає, що особа не розуміє значення своїх дій, хоча може керувати ними. При кумулятивній формі у людини відсутня здатність як розуміти значення своїх дій, так і керувати ними. Неспроможність дієздатної особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними може бути викликана різними обставинами: нервовим стресом, шоком від фізичної травми, алкогольним або наркотичним сп`янінням, тощо. Для визначення стану фізичної особи у момент укладення правочину суд за клопотанням учасника справи призначає судово-психіатричну експертизу, а при винесенні рішення про визнання правочину недійсним враховує зміст такого висновку та інші докази, що підтверджують перебування фізичної особи у момент укладання правочину у стані, за якого вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 травня 2022 року у справі № 208/9102/15-ц (провадження № 61-21308св21) зазначено: „правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України). Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними". У Постанові від 06 квітня 2022 року у справі № 319/547/20 (провадження № 61-8623св21) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду послався на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2021 року у справі № 635/3664/16 (провадження № 61-14002св21), у якій зазначено, що „для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях". Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 26 травня 2021 року у справі № 639/348/17 (провадження № 4822св21). З такого ж тлумачення наведених норм щодо необхідності установлення абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними як підстави для визнання цього правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, виходив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), у якій, крім наведеного, зазначив, що для визнання правочину недійсним за цією нормою необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними". Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки за своїм психічним станом [PERSON] 8.05.2019 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді: „Органічного ураження головного мозку судинного генезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням" (згідно з МКХ-10: F07.9) і за своїм психічним станом в зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що достеменно встановлено висновком судово-психіатричного експерта №1114 Державної установи „Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України" від 30.10.2023 року (т.1, а.с.229-238) та іншими описаними вище доказами по справі, тому заповіт, складений [PERSON] 8.05.2019 року на користь [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гришаєвою І.В., необхідно визнати недійсним. Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд задовольняє позов у повному обсязі, тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути 768 грн. 40 коп. судового збору в рівних частках з кожного, сплачених [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом.

Outcome: approved