Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

23 листопада 2023 року представник позивача [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про встановлення факту постійного проживання та визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що починаючи з 2006 року у квартирі [ADDRESS] почала проживати [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON] ), яка зареєструвала своє місце проживання по зазначеній адресі 20.07.2007 року. У 2007 році до займаного нею житлового приміщення вселилися з її згоди її брат [PERSON] та його цивільна дружина [PERSON] . Після вселення [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] переїхала проживати до іншого населеного пункту в м. Кривий Ріг, де проживала разом із батьками свого цивільного чоловіка [PERSON] , звідки вони повернулися у 2008 році після народження доньки [PERSON] . Починаючи з 2008 року у кімнаті 10,2 кв.м. проживали [PERSON] з [PERSON] , а в кімнаті 14,3 кв.м. проживали [PERSON] разом із донькою [PERSON] та її батьком [PERSON] . Від спільного проживання у [PERSON] та [PERSON] , [INFO] народився син [PERSON] 19.11.2010 року місце проживання малолітньої [PERSON] було зареєстровано у квартирі [ADDRESS] . 15 лютого 2011 року [PERSON] уклала договір найму житла на квартиру [ADDRESS] . 18.02.2011 року місце проживання [PERSON] було зареєстровано у займаному житловому приміщенні, а саме квартирі [ADDRESS] . На прохання надати дозвіл на реєстрацію у займаному житловому приміщенні [PERSON] було відмовлено через нестачу житлової площі на кількість зареєстрованих осіб. У 2012 році [PERSON] уклала шлюб та змінила прізвище на [PERSON] . У тому ж році [PERSON] виїхала із займаного житлового приміщення на постійне проживання до РФ разом із дочкою [PERSON] . Таким чином, після 2012 року у квартирі [ADDRESS] проживали лише [PERSON] , [PERSON] та їх син [PERSON] . У 2014 році відносини між [PERSON] та [PERSON] суттєво погіршилися та пара стала проживати в різних кімнатах однієї квартири. Через відсутність іншого житла [PERSON] разом із сином [PERSON] не мали можливості змінити своєї постійне місце проживання. [PERSON] періодично на деякий час переїжджав на інше місце проживання, намагаючись створити нову сім`ю, проте кожен раз повертався до спірної квартири. Борги за квартиру, яка накопичилися за період з 2009 року, тобто ще з моменту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю з [PERSON] , довелося погашати колишньому подружжю [PERSON] та [PERSON] , так як з моменту вибуття зі спірної квартири [PERSON] жодної участі в утриманні житлового приміщення остання не приймала. На теперішній час заборгованість погашена. У жовтні 2023 року [PERSON] в черговий раз знайшов жінку з якою намагається створити сім`єю, проте на цей раз він почав вимагати від [PERSON] та її сина [PERSON] звільнити займане ними житлове приміщення, так як вирішив, що буде проживати зі своєю новою сім`єю у спірній квартирі, де його колишня дружина та син йому заважатимуть. Спірне житло є єдиним для позивача та її неповнолітнього сина. Позивач вселилася до займаного житлового приміщення, як член сім`ї наймача та продовжила проживати після виїзду наймача до іншого постійного місця проживання. Син позивача [PERSON] проживає у спірному житловому приміщенні з моменту народження. Стосовно вселення та умов проживання не було жодних додаткових умов та домовленостей, тому позивач разом із неповнолітнім сином набули права користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Для захисту законного права на житло [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] , враховуючи їх тривале постійне та безперервне проживання у спірному житловому приміщенні впродовж 15 років та той факт, що спірне житлове приміщення є їх єдиним місцем проживання, визнання права користування, яке не визнається відповідачами, є необхідною мірою для вирішення спірного питання в судовому порядку. Просить суд, встановити факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з 2008 року. Визнати за [PERSON] та [PERSON] право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . 28 листопада 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська провадження по справі було відкрито та призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява з проханням розглядати справу за її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі та не заперечувала проти заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Від відповідачів відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило, у зв`язку з чим суддя вважає можливим застосувати положення ст.280 ЦПК України та розглянути справу заочно. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступні підстави. Судом встановлено, що 15 лютого 2011 КВ ЖРЕП Самарського району та [PERSON] було укладено Типовий договір найму житла в будинках державного і комунального фонду, відповідно до якого [PERSON] та її донька [PERSON] отримали у безстрокове користування житло, а саме квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 24,5 кв.м. (а.с.11-13). 16 січня 2016 року між КВ ЖРЕП Самарського району та [PERSON] було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку [ADDRESS] (а.с.7-10). Відповідно до довідки про склад сім`ї [PERSON] зареєстрована за адресо: [ADDRESS] , також за вказаною адресою з 18.02.2011 року зареєстровано: її брата [PERSON] , [INFO] , та з 19.11.2010 року її доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Від спільного проживання [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] (а.с.14). 03 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про правовий режим майна осіб, які проживають однією сім`єю і ведуть спільне господарство, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Камеко В.В., зареєстровано в реєстрі №513 (а.с.16-18). Згідно довідки КЗДО (Ясла-Садок) №139 ДМР №21 від 13.10.2023 року, син [PERSON] , [PERSON] відвідував КЗДО (Ясла-Садок) №139 ДМР, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, буд.21, з вересня 2010 року по серпень 2015 року (а.с.19). Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, [PERSON] задекларована в ТОВ «Лікую ЮА» та знаходиться під наглядом поліклініки з 2008 року, коли стала проживати за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, [PERSON] , [INFO] , задекларований в ТОВ «Лікую ЮА» та знаходиться під наглядом поліклініки за місцем мешкання з народження, дитина проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.21). Згідно довідки КЗО «Середня загальноосвітня школа №11» ДМР від 12.10.2023 року, [PERSON] , [INFO] , навчається в 9-Б класі КЗО «Середня загальноосвітня школа №11» ДМР з 01.09.2015 року по теперішній час. За даними особової справи, дитина мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с.22). З акту про проживання від 12.10.2023 рок слідує, що за адресою: [ADDRESS] , з 2008 року постійно проживають однією сім`єю [PERSON] , її син [PERSON] , [INFO] , та батько останнього [PERSON] (а.с.23). Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст.29 ЦК України). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у частині четвертій статті 9 ЖК УРСР, згідно з якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згоду на обов`язковість якої надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.311 ЦК України). В Постанові від 16 січня 2019 року по справі №199/10302/14-ц Верховний Суд звертав увагу на те, що право користування житловим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Наприклад, у статті І.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Тотожна правова позиція була висловлена ВС по справі №390/34/17 у постанові від 10 квітня 2019 року. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням (ч.1 ст.65 ЖК України). Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50; рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України»), Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з Конвенцією про захист прав і основних свобод людини (ст.1) високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені у розділі 1 цієї конвенції. Поняття «житло» у розумінні статті 8 Конвенції не обмежується законно займаним або створеним житлом, це самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається статтею 8 Конвенції, не залежить від того, чи воно є займаним на законних підставах: воно залежить від фактичних обставин, а саме від існування достатнього та тривалого зв`язку із зазначеним місцем (див., наприклад, пункт 141 рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерштайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, та наведені у ньому посилання), право на повагу до «житла» наприклад, пункти 54 та 55 ухвали від 11 лютого 2012 року щодо прийнятності заяви у справі «Лазаренко та інші проти України», заява № 27427/02) [PERSON] вселилася до займаного житлового приміщення, як член сім`ї наймача та продовжила проживати після виїзду наймача до іншого постійного місця проживання. Син позивача [PERSON] проживає у спірному житловому приміщенні з моменту народження. [PERSON] та неповнолітній [PERSON] понад 15 років, постійно та безперервно проживають у спірній квартирі [ADDRESS] , вказана квартира є єдиним їх місцем проживання. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що право на житло [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] підлягає судовому захисту у заявлений позивачем спосіб, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути в рівних частках судовий збір у розмірі 2147,20 грн. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved