Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

04 липня 2023 року адвокат Зеркін А.С., що діє в інтересах позивача [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом до відповідача [PERSON] про договору дарування недійсним. \~ \~ \~ \~Представник позивача в позовній заяві зазначив, що 12 грудня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір дарування частки житлового будинку з земельною ділянкою від 12 грудня 2017 року, що посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстровано в реєстрі №2-3296. Відповідач є рідним онуком позивача та позивач не має іншого житла. Позивач зазначає, що сторони по справі домовилися про укладення договору довічного утримання. У позовній заяві представник позивача просять суд: -визнати недійсним Договір дарування частки житлового будинку з земельною ділянкою від 12 грудня 2017 року, що посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстровано в реєстрі №2-3296. Ухвалою суду від 14 липня 2023 року про відкриття провадження по справі, прийнято до розгляду позовну заяву за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання по справі\~на 11-00 годину, 14 вересня 2023 року. Ухвалою суду від 14 листопада 2023 року, закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 грудня 2023 року о 10 годині 00 хвилин. В судовому засіданні позивачка [PERSON] , представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали. Послалися на обставини, що зазначенні у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] , представник відповідача адвокат Копійко А.А., проти позовних вимог заперечували, послались на обставини, що зазначенні у відзиві на позовну заяву. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно\~ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 12 грудня 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування частки житлового будинку з земельною ділянкою, що посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстровано в реєстрі №2-3296, відповідно до якого позивач подарувала, відповідач прийняв в дар частки житлового будуинк піж [ADDRESS] , а також частки земельної ділянки, що становить 0.037 га, що знаходиться за тією ж адресою. Встановлено, що свідок [PERSON] суду пояснила, що знає позивачку дуже давно. Позивачка мешкала в кухні, а відповідач мешкав з родиною в будинку. Позивачка самостійно будувала будинок. Позивачка їй повідомила, передала будинок та її будуть доглядати. Позивач постійно потребує догляду. Свідок [PERSON] суду пояснила, що їй позивака повідомила, що її буде онук [PERSON] опікати. Позивач постійно потребує догляду. Свідок [PERSON] суду пояснила позивачка стала мішати відповідачу мешкати в будинку та позивач потребує постійного догляду на який розраховувала відповідач після підписання договору, щодо будинку. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо. Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України\~03 лютого 2016 року у справі №\~6-1364цс15,\~від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, а також у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справах № 465/826/13-ц та № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19, від 06 липня 2022 року у справі № 715/1081/20. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК\~). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування\~(ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом установлено, що\~сторони по справі зазначають, що відповідач по справі [PERSON] є онуком [PERSON] . В судовому засіданні судом встановлено, що на дату укладання сторонами правочину, що оспорюється, позивачу було 78 років, що підтверджується матеріалами справи. Також, матеріалами справи підтверджується і цього не заперечують сторони по справі,\~що будинок є єдиним житлом позивачки, іншого житла остання не має. З моменту укладення оспорюваного правочину (2017 рік) [PERSON] залишилась зареєстрованою та проживає у спірному будинку до теперішнього часу. Ураховуючи встановлені у справі обставини, наявні у матеріалах справи та досліджені судом а письмові доказів в контексті вищенаведених норм матеріального та процесуального права, суд доходить висновку, що [PERSON] , будучи людиною похилого віку,\~помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть між нею і відповідачем після укладення спірного договору. [PERSON] , підписуючи оспорюваний правочин, не мала наміру позбавити себе права власності на єдине житло, а\~погоджувалась на передачу частки будинку та земельної ділянки у власність онука лише за умови\~піклування про неї та забезпечення її матеріальною допомогою, якої вона потребувала.\~Як зазначено вище, з часу укладення оспорюваного договору [PERSON] мешкає в спірному будинку до теперішнього часу, сплачує комунальні послуги та утримує нерухоме майно. Отже, будь - яких дій на виконання умов договору щодо звільнення нерухомого майна сторонами не здійснювалося, тобто, після укладення договору дарування спірне житло не вибуло із фактичного володіння та користування позивачки, що притаманно для реалізації умов договору довічного утримання (статті\~744,\~750 ЦК України). Наведені обставини, які у розумінні процесуального закону відповідачем не спростовані, свідчать про те, що [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору\~обґрунтовано вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування частки будинку. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що\~під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування,\~що, у свою чергу, є підставою для визнання договору дарування від 12 грудня 2017 року недійсним.

Outcome: approved