Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з первісним позовом, в якому після остаточного уточнення позовних вимог просив, просив: - визнати автомобіль OPEL-ASTRA J, 2012 року випуску, тип кузова - універсал, кузов [NUMBER] та 67,69/100 частин кв. [ADDRESS] спільною власністю подружжя; - стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію в розмірі 131 620 грн. від загальної вартості спірного автомобіля OPEL-ASTRA J, 2012 року випуску, тип кузова - універсал, кузов [NUMBER] ; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за [PERSON] , право власності на 67,69/100 частин кв. [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] грошову компенсацію на його користь в розмірі 140100,36 грн., що становить 33,85/100 частки, яка йому належить від загальної вартості спірної кв. [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в розмірі 18 132,71 грн. за витрати на сплату судового збору та проведення експертиз. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 2010 року по серпень 2020 року, однак фактично шлюбні стосунки між ними припинено 28 грудня 2019 року. Зазначив, що спірна кв. [ADDRESS] оформлена на відповідачку по кредитному договору №2/П/14/2006-840 від 16 червня 2006 року, ще до шлюбу. В період шлюбу позивачем за неї виплачена значна сума. Остаточно власником спірної квартири [PERSON] стала в 2016 році, в період шлюбу. В зв`язку з цим вважає, що квартира придбана подружжям у шлюбі за рахунок кредитних коштів. При цьому зазначив, що відповідачка протягом перебування у шлюбі постійно працювала в Державній аудиторській службі України в Північному офісі служби та отримувала бюджетний рівень заробітної плати, який не дозволив би їй самостійно придбати у власність спірну квартиру, в той час, коли позивач з 2003 року працював інженером - проектувальником в комерційних фірмах, діяльність яких пов`язана з будівельною галуззю. З 2014 року працював в Казахстані та з 2017 року по 2020 в Грузії по контракту на посаді проектувальника. Рівень його доходу за той період був значно вищим, ніж у [PERSON] , що дозволяло їхній родині виплачувати кредит за вказану вище спірну квартиру. До вступу в шлюб з позивачем, згідно квитанцій, [PERSON] виплачено 4 646 доларів США, що становить - 32,31% від загальної суми виплат по кредиту. За період з 24 квітня 2010 року по 19 травня 2016 року, під час шлюбу сторін, за спірну квартиру сплачено 9 735,15 доларів США, що становить -67,69% від загальної суми виплат по кредиту. Таким чином частка від 67, 69% складає 33, 845%. Згідно проведеної експертизи ринкова вартість спірної квартири на даний час становить 413 947 грн. В зв`язку з цим, просив стягнути з [PERSON] компенсацію за його частку в квартирі в розмірі 140 100,36 грн. (413 947 грн./100%*33, 85%). Також зазначив, що за період шлюбу ними придбано автомобіль OPEL-ASTRA J, 2012 року випуску, який оформлено на [PERSON] . Проте, в січні 2020 року остання без його відома та згоди відчужила автомобіль своїй сестрі - [PERSON] , зробивши це навмисно, для того щоб після розірвання шлюбу не ділити його. З огляду на вище вказане, вважає, що йому належить частка спірного автомобіля, вартість частини якого згідно висновку експерта становить 131 620 грн. Відповідачка за первісним позовом подала суду відзив на первісну позовну заяву, в якому зазначила, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , придбана нею у власність 15 червня 2006, тобто за 4 роки до укладення шлюбу, а відтак є її особистою приватною власністю, оскільки набута за кошти, отримані нею за кредитним договором, відповідно до якого у [PERSON] не виникло жодних зобов`язань. Враховуючи викладене, зазначила, що належна їй на праві власності спірна квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя та не може бути поділена у порядку поділу спільного майна подружжя. Також зазначила, що автомобіль OPEL ASTRA 2012 року 10 січня 2020 продано за договором купівлі-продажу 8046/2020/1867146, який укладено у період шлюбу. А тому, майно, яке на час розгляду справи жодному з подружжя на праві власності не належить, не може бути визнано спільним сумісним майном подружжя та поділене в порядку поділу майна подружжя. Відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій, після остаточного уточнення позовних вимог, просила: - визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] частину будинку за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 275 007,20 грн. за 1/2 частку останньої в спільному сумісному майні - частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] на її користь частину грошових зобов`язань у розмірі 31 845,13 грн. - стягнути з [PERSON] витрати на оплату судового збору. Свої вимоги мотивувала тим, що з 24 квітня 2010 по 07 липня 2020 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого мають доньку - [PERSON] , яка після розлучення проживає з нею. Зазначила, що весь час після одруження вони проживали за адресою: [ADDRESS] у частині будинку, яка належить її колишньому чоловіку (1/2 частини до шлюбу), в якому за час шлюбу зроблено капітальний ремонт та прибудову (гараж, веранда та підвал), державна реєстрація змін не здійснювалась. Крім того, за час шлюбу повністю замінено вікна у 3-ох кімнатах, кухні та ванні, обшито стіни гіпсокартоном та поклеєно шпалери, покладений паркет у 2-ох кімнатах, обладнано кухню (покладено плитку та куплено кухонний гарнітур довжиною 3,5 м.), зроблено ремонт у ванній кімнаті, де замінено повністю сантехніку та покладено плитку. Таким чином, за час спільного проживання частина будинку, що належить на праві власності позивачу, завдяки спільним зусиллям капітально відремонтована та завдяки цьому значно зросла в ціні. Відтак, спірна частина будинку, яка за час шлюбу значно збільшилась у своїй вартості, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим може бути поділена сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом стягнення з відповідача на користь [PERSON] грошової компенсації. Крім того зазначила, за час шлюбу відкрито наступні кредитні карти: 1) карта Приватбанку «Універсальна» - станом на 28 грудня 2019 року заборгованість по карті складала 19 213,54 грн. 2) карта в ОТП Банк, з якої за рахунок кредитних коштів придбано товари для дому, які залишились у [PERSON] . Відповідно до виписки банку сума для повного погашення карти становить 37 075,73 грн. Кошти за картками використані в інтересах сім`ї. Також відкрито кредитний договір на оплату побутової техніки, який відповідачці довелося оплачувати самостійно. Загальна сума кредиту за період з 27 вересня 2019 по 26 серпня 2020 року становить 7 399 грн. Таким чином, розмір зобов`язань, що виникли за час шлюбу за банківськими картками і який підлягає поділу між подружжям становить 63690,27 грн., а відтак стягненню з [PERSON] підлягає сума в розмірі 31 845,13 грн. (63690,27 грн./2). Позивач за первісним позовом подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив, що 1/2 частина будинку за адресою: [ADDRESS] , належить йому за договором дарування від 19 червня 2003 року. Тобто, частина будинку є його власністю ще до вступу в шлюб з [PERSON] . Інша частина 1/2 будинку належала його покійним батькам з 1996 року. Зазначив, що в період з 2010-2019 під час перебування в шлюбі з відповідачкою, вартість його частки будинку не збільшилася і капітальний ремонт будинку, який може впливати на його вартість не проводився, а всі будови, які знаходяться на земельній ділянці частково побудовані його дідусем і бабусею ще до його народження. Інші частини будинку будували його батьки і підтримували в належному стані. Після смерті батька в 2020 році, що мало місце після розлучення з відповідачкою, позивач отримав спадщину, а саме 1/12 частину будинку, а потім після смерті матері в 2021 році успадкував ще 1/6 частину цього ж будинку. Крім того зазначив, що перераховане [PERSON] майно та додатні до нього чеки з квитанціями, на момент припинення сімейних відносин, вже не були в тому стані, в якому купувалися, так як купувалися давно і в деяких закінчився термін використання, а деякі зламано і викинуто на смітник. Те, що з майна можна було б використовувати в побуті, відповідачка забрала собі, в той час, коли позивач перебував закордоном. Також зазначив, що боргові зобов`язання [PERSON] не визнає, оскільки остання не надала належних доказів, що борги по картковим рахункам виникли в період спільного проживання і ведення господарства з ним. Кредити відповідачка брала без його згоди і не повідомляла про них. Також [PERSON] не надала доказів, що ці кошти використанні в інтересах їхньої, на той час, спільної сім`ї. Ствердив, що речі які вона взяла в кредит, відповідач [PERSON] забрала собі, тому в своїй заяві вона не перераховує майно яке вона взяла в кредит. Крім того відповідач [PERSON] , не надала доказів, що її боргові зобов`язання, які виникли під час шлюбу погашені нею, тобто заборгованість сплачена банку. Просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. Позивач за первісним позовом та його представник в суді позов підтримали з викладених в ньому підстав, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідачка за первісним позовом та її представник в суді зустрічний позов підтримали з викладених в ньому підстав, в задоволенні первісного позову просили відмовити. Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 2010 року по 10 серпня 2020 року, від якого мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , яка після розлучення сторін проживає з матір`ю. [PERSON] та [PERSON] в суді визнано, що шлюбні стосунки та ведення спільного господарства між ними фактично припинено 28 грудня 2019 року. За час шлюбу в спільну сумісну власність 10 червня 2018 року сторонами придбано автомобіль Opel-Astra, 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , який відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ 8046/2020/1867140 від 10 січня 2020 року, [PERSON] відчужила [PERSON] за 60 000 грн. Відповідно до виписки з рахунку [PERSON] № [NUMBER] АТ «ОТП Банк» від 15 жовтня 2020 року за період з 02 вересня по 31 грудня 2019 року сума заборгованості до повного погашення кредиту становить 37 075 грн. 73 коп. Зазначене підтверджується: копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , повторно виданого 18 лютого 2020 року, копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13 серпня 2014 року, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, копією видаткового ордеру №312958 від 21 червня 2018 року, договором купівлі-продажу транспортного засобу №8046/2020/1867/40 від 10 січня 2020 року та листом Головного сервісного центру МВС №31/1103аз від 02 вересня 2020 року. Відповідно до висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи №30167/22-54 від 05 червня 2023 року, ринкова вартість транспортного засобу Opel Astra Sports Tourer, 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , станом на 10 січня 2020 року становить 170 247 грн. 07 коп. Згідно висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи №28469/23-54 від 21 грудня 2023 року, станом на час проведення експертизи та розгляду справи в суді, середня ринкова вартість транспортного засобу Opel Astra Sports Tourer, 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , який перебуває у технічно справному стані становить 263 240 грн. Крім того встановлено, що 16 червня 2006 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір №2/П/14/2006-840. Відповідно до п.п. 1.1., 1.2, 1.3.2 Договору, банк надає позичальнику у тимчасове коригування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 7500 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим договором. Цільове використання кредиту - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 16 червня 2006 року квартири [ADDRESS] . Банк надає позичальнику кредит строком до 15 червня 2021 року. 16 червня 2006 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 16 червня 2006 року та зареєстрованим в реєстрі за №5970. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] з 20 червня 2006 року, що підтверджується витягом з Вишгородського бюро технічної інвентаризації №10982350. Відповідно до п. 3 Договору, продаж вчинено за 37 875 грн., що станом на 16 червня 2006 року складає 7 500 доларів США, які продавці одержали від покупця під час підписання цього договору. З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що до шлюбу з [PERSON] . [PERSON] виплачено 4 646 доларів США. За період перебування сторін у шлюбі з 24 квітня 2010 року по 19 травня 2016 року, за спірну квартиру подужжям сплачено 9 735,15 доларів США, що підтверджується відповідними квитанціями за період з 01 квітня 2010 по 31 березня 2015 року. Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи №30155/22-42 від 18 жовтня 2023 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на дату оцінки, становить - 413 947,00 грн. Крім того встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування частини житлового будинку від 19 червня 2003 року, [PERSON] належить частина житлового будинку [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 січня 2022 року, [PERSON] перейшла у власність після смерті батька 1/12 частина вказаного будинку. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 грудня 2023 року, [PERSON] також перейшла у власність після смерті матері ще 1/6 частина вказаного вище будинку. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.. Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. На підставі ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 зроблено висновок, що згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Частиною першою ст. 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який ї спростовує. Аналізуючи дослідженні по справі докази в їх сукупності, суд доходить таких висновкв, по справі встановлено, що спірний автомобіль Opel-Astra, 2012 року випуску, який згодом відчужено [PERSON] на користь третьої особи, придбано під час перебування сторін у шлюбі, а, отже, він є об`єктом спільної сумісної власності. Презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя в цій частині в суді не спростована. У статті 65 СК України закріплено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року судам роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц та постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 758/6805/17. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 10 січня 2020 року відчужила автомобіль без згоди [PERSON] на користь [PERSON] за 60 000 грн. (своєї сестри, як стверджував про це позивач). Останньому не було відомо про продаж транспортного засобу та він своєї згоди на це, відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, не надавав. Такі дії [PERSON] свідчать про недобросовісність відносно позивача, який як один з подружжя, має право на рівні з відповідачкою володіти, користуватися та розпоряджатися транспортним засобом. Фактично [PERSON] здійснила відчуження майна на свій розсуд, проти волі іншого з подружжя, а тому вартість майна має бути врахована при поділі. Внаслідок відчуження транспортного засобу у такий спосіб, його дійсну вартість встановити неможливо, а, відтак, визначаючи її, необхідно виходити з дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи. Відповідно до висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи №28469/23-54 від 21 грудня 2023 року, автомобіль Opel-Astra, 2012 року випуску станом на час розгляду справи оцінено на суму в розмірі 263 240 грн. Таким чином, виходячи з вимог ст.ст. 69, 70 СК України, первісний позов підлягає частковому задоволенню, а на користь [PERSON] підлягає стягненню з [PERSON] частка від вартості автомобіля на час розгляду справи, а саме у розмірі 131 620. Доводи [PERSON] про те, що автомобіль продано в шлюбі, а кошти за реалізований автомобіль використано в інтересах сім`ї на вимогах Закону та фактичних обставинах справи не ґрунтуються, оскільки майно продано після фактичного припинення шлюбних стосунків 28 грудня 2019 року та без згоди другого з подружжя. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошової компенсації на його користь в розмірі 140 100 грн. 36 коп. від загальної вартості (33,854 частини) спірної кв. [ADDRESS] , то суд зазначає наступне. Так, вказана квартира придбана [PERSON] до шлюбу, яка є її особистою приватною власністю згідно вимог ст. 57 СК України. Не дивлячись на сплату частини кредитних коштів за вказану квартиру під час шлюбу, позивач право власності на це майно (його відповідну частку згідно ст. 60 СУ України) не набуває, однак набуває право на компенсацію частини понесених витрат за сплачені кредитні кошти. Так, у постанові від 12 червня 2023 року у справі №712/8602/19 ОП КЦС ВС зазначає, що у разі укладення кредитного договору та отримання грошей на придбання нерухомості одним із подружжя до укладення шлюбу, за умови подальшого виконання кредитного зобов`зання подружжям під час шлюбу, той із подружжя, який не укладав кредитний договір, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини суми, що вносилась на виконання кредитного зобов язання. Сплата подружжям частини коштів за кредитним договором, укладеним одним із них для придбання квартири, не змінює правового статусу квартири, оскільки кредитний договір укладений не в період перебування сторін у шлюбі й зобов?язання з повернення кредиту за зазначеним договором виникло у позичальника. Той з подружжя, який не був стороною кредитного договору, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини сум, що вносилися на виконання кредитного зобов?язання, та не має права на компенсацію частки вартості нерухомого майна або на певну частку нерухомості. Таким чином, позов у частині визнання права власності за [PERSON] на 67,69/100 частин квартири [ADDRESS] задоволенню не підлягає. За таких обставин, підстав для стягнення грошової компенсації за частку в спірній квартирі, що згідно судової оціночно-будівельної експертизи №30155/22-42 від 18 жовтня 2023року становить 140 136 грн., судом не встановлено, оскільки право власності на частку в спільному майні не набуває, а відтак, обраний ним спосіб захисту на вимогах Закону не ґрунтується. У той же час, позов про компенсацію сплачених за час шлюбу кредитних грошових коштів [PERSON] в цій справі не подався, коли суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог і не в праві вийти за ці межі. Таким чином, виходячи з предмету і підстав позову, в задоволенні зазначеної вимоги слід відмовити і тим самим первісний позов задовольнити частково. Вирішуючи зустрічний позов, суд зазначає наступне. Щодо вимоги про визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] частину будинку за адресою: [ADDRESS] . Так, у ст. 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі, ст. 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту ст. 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Відтак істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Таким чином, при посиланні на вимоги ст. 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивачка мала довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність (правова позиція Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2020 року в справі №214/6174/15-ц). Разом з тим, позивачкою в цій справі суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що її внесок у добудову та ремонт спірної частини будинку, у розумінні ч. 1 статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання зазначеного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З наявних у справі доказів не підтверджується не тільки факт грошових затрат [PERSON] , а й факт трудових затрат, коли вона могла б вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна. В суді стороною позивача не доведено істотного в своїй вартості поліпшення частини будинку за адресою: [ADDRESS] , в порівнянні з її вартістю до 24 квітня 2010 року. Відтак в чому саме полягало істотне збільшення вартості спірного житлового будинку та на яку саме суму вона збільшилася в суді не встановлено та стороною відповідача належно не обґрунтовано. Не є достатньою підставою для задоволення позову й посилання на добудову гаража, веранди та підвалу, коли належних, допустимих і достатніх доказів про це суду не надано. Що стосується посилань [PERSON] на те, що за її власні кошти в будинок придбано будівельні товари, побутову техніку, зокрема: радіатори та комплектуючі, топка для каміну, розширювальний бачок з поплавком, електричну систему опалювання з регулюванням, стрічкову шліфмашину, електричний водонагрівач Ariston, водоочисник, пристрій безперебійного споживання Logicpower, акумулятор гелевий, рівень лазерний міні на штативі, вбудовану варочну поверхню PYRAMIDA, вбудовану духовку PYRAMIDA, витяжку CATA GAMMA, водонагрівач GORENJE, дріль ударна Бикор БДУ-810к, та повітряний компресор АС-9315Х (згідно квитанцій та товарних чеків в період з серпня 2011 по листопад 2019 року), то ці речі не є невід`ємною частиною поліпшень житлового будинку, то докази про них не є достатніми для висновку про істотне поліпшення вказаного вище будинку в розумінні вимог ст. 62 СК України. Отже, в судовому засіданні [PERSON] не доведено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за час перебування сторін у шлюбі істотно збільшився у своїй вартості в розумінні вимог ст. 62 СК України, а тому підстав для визнання права власності на 1/8 частину спірного будинку за позивачкою не встановлено, як і не встановлено підстав для стягнення грошової компенсації за цю частку в розмірі 275 020 грн. Що стосується вимоги зустрічного позову про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] частини грошових зобов`язань у розмірі 31 845 грн. 13 коп., то суд зазначає наступне. Так, у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз?яснено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов?язаннями, що виникли в інтересах сім?ї. Якщо наявність боргових зобов?язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов?язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. У той же час, у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 1316/3987/12-ц (провадження № 61-3838c18) Верховний Суд зазначає, що виконання зобов?язання. щодо повернення грошових коштів здійснюється за рахунок спільних коштів подружжя, набутих за час перебування в зареєстрованому шлюбі. Окрім цього, потрібно визначити, яка частина кредиту погашена за час шлюбу, а також, яка частина кредитних коштів повернута самостійно відповідачем і яка частина зобов?язань перед банком залишається непогашеною, визначити розмір спільного боргу та здійснити розподіл майна з його урахуванням (постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №754/11103/16-ц (провадження №61-28144св18). Належність майна, отриманого внаслідок укладення одним із подружжя кредитного договору, договору позики тощо, до спільної сумісної власності подружжя може зумовлювати виникнення в іншого з подружжя також й обов?язку щодо солідарного задоволення перед кредитором, узятих іншим із подружжя грошових зобов?язань. Зі змісту ч. 4 ст. 65 СК України вбачається, що такий договір створюватиме обов?язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, буде використане в інтересах сім?ї. З виписки з рахунку [PERSON] в АТ «ОТП Банк» за період з 02 вересня 2019 по 31 грудня 2019 року встановлено, що сума до повного погашення кредитку відповідачки становить 37 075, 73 грн. Відтак, під час шлюбу сторін в інтересах сім`ї виникло не погашене грошове зобов`язання. У суду немає підстав вважати, що вказаний споживчий кредит використаний до 28 грудня 2019 року не в інтересах сім`ї, а також проти волі позивача. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 18 537 грн. 86 коп. (37 075, 73 грн./2) не погашеного за час шлюбу сторін грошового кредитного зобов`язання, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. З виписки по витратам по картці відповідачки в АТ КБ «Приват Банк» вбачається, що її кредитний ліміт становить 27 000 грн., проте з даної виписки не встановлено, який борговий залишок відповідачка мала перед банком на момент припинення шлюбних відносин з [PERSON] , та за який період. Відтак, стороною відповідачки не доведено, що за час шлюбу у сторін виникли кредитні зобов`язання в АТ КБ «Приват Банк», які на момент припинення шлюбних стосунків залишилися не погашеними. Разом з тим, залишок кредиту в розмірі 7 339 грн. на початок періоду 27 грудня 2019 року, який виник за час шлюбу згідно кредитного договору №19092727578464 від 27 вересня 2019 року, за твердженням сторони позивачки [PERSON] погашено під час шлюбу, а тому підстав для віднесення вказаного розміру коштів до спільного боргу подружжя і його поділу, судом не встановлено, коли доказів існування цієї непогашеної заборгованості на час припинення шлюбних стосунків, суду не подано. Таким чином, враховуючи викладене, зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, а порушене право [PERSON] захисту. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, оскільки первісний позов задоволено частково, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати, які складаються з витрат за проведення судових експертиз (транспортно-товарознавчої експертизи №30167/22-54 від 05 червня 2023 року вартістю 3775 грн. 40 коп. (квитанція АТ КБ «ПриватБанк» №0.0.2808227877.1 від 10 січня 2023 року) та транспортно-товарознавчої експертизи №28469/23-54 від 21 грудня 2023 року вартістю 4089 грн. 31 коп. (квитанція АТ КБ «ПриватБанк» №0.0.3370811135.1 від 19 грудня 2023 року)) по справі в розмірі 7 864 грн. 71 коп. та судового збору в розмірі 1 316 грн. 20 коп. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У той же час, зустрічний позов також задоволено частково, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп. пропорційно до розміру задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial