Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 20.04.2022 року він перебував з відповідачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. До укладення шлюбу вони мешкали разом з січня 2022 року без реєстрації шлюбу і припинили шлюбні стосунки у вересні 2022 року. 16.01.2023 року рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу подружжям за спільні кошти було набуте наступне майно, а саме: 11.08.2022 року відповідачкою [PERSON] було придбано автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, [NUMBER] , 1598 куб.см., державний номер [NUMBER] , за договором купівлі-продажу, оформленого в ТОВ «Агенство незалежних експертиз», який [PERSON] оформила на своє ім`я. В цей час він перебував на реабілітаційному лікуванні у КП «Дніпропетровський обласний спеціалізований реабілітаційний центр «Солоний ліман» ДОР. Спірний автомобіль було придбано відповідачкою за 5500 доларів США, з яких 1500 доларів були його особистими коштами. Після того, як він в листопаді 2022 року подав до суду позов про розірвання шлюбу, [PERSON] з метою уникнення від поділу автомобіля, переоформила його на свою подругу [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу транспортного засобу від 11.11.2022 року. Відповідачка і досі продовжує користуватись спірним автомобілем не дивлячись на його переоформлення на іншу особу, що свідчить про недобросовісність [PERSON] і ставить під сумнів добросовісність покупця. Сплатити йому грошову компенсацію за автомобіль, [PERSON] категорично відмовляється. Крім того, в період перебування їх у цивільному шлюбі, 23.02.2022 року ним було придбано пральну машину LG F2V5GS0W за 19448,00 грн. за кредитним договором, який було оформлено на його ім`я. Відповідачка [PERSON] залишила пральну машинку у себе вдома та користується нею. Сплачувати кредит або компенсувати йому вартість пральної машинки, відповідачка також відмовилась. Після розірвання їх шлюбу з боку відповідача не вирішено добровільно питання щодо поділу спільного сумісного майна, тому він змушений був звернутися до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Зазначили, що ринкова вартість автомобіля марки CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, [NUMBER] , 1598 куб.см., підтверджується висновком про вартість до звіту №0302/01 від 03.02.2023 року, виконаним на замовлення позивача Правобережною товарною біржею. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та просила відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Зазначила, що твердження позивача про відсутність у відповідача доходу на придбання автомобіля спростовуються доказами, наданими суду, оскільки [PERSON] працевлаштована і має стабільний дохід. Окрім того, ще до укладення шлюбу, у власності відповідачки перебував автомобіль Опель Кадет, який був придбаний відповідачкою ще у 2018 році та був проданий нею у серпні 2022 року. Кошти, отримані від продажу зазначеного автомобіля, були направлені на купівлю спірного автомобілю CHEVROLET AVEO. Крім того, частину коштів у сумі 2000 доларів США на купівлю CHEVROLET AVEO, відповідачкою було позичено у знайомого [PERSON] , що підтверджується копією розписки про отримання грошей. Щодо вимог позивача про стягнення вартості пральної машинки зазначає, що матеріали справи не містять доказів про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу на дату придбання пральної машинки і не є предметом спору. Правовий статус спільної сумісної власності майна станом на 23.02.2022 року в законний спосіб не встановлено. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідачка користується пральною машинкою. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є племінницею позивача [PERSON] . На протязі 2020-2021 років вона зберігала у себе вдома грошові кошти [PERSON] . Наприкінці листопада 2021 року, [PERSON] познайомився з [PERSON] та почав з нею зустрічатися, а в квітні 2022 року вони зареєстрували шлюб. В грудні 2021 року він попросив у неї грошові кошти, які вона зберігала у себе, щоб погасити борг [PERSON] , але на той час вона його відмовила. В кінці лютого на початку березня 2022 року, на прохання [PERSON] , вона зустрілась з [PERSON] та передала їй 2700 доларів США, які належали дядькові та знаходились у неї на зберіганні. Через деякий час, коли [PERSON] попав до лікарні, між ним та [PERSON] почались сварки та восени 2022 року вони розійшлись. Також їй відомо, що [PERSON] брав у кредит пральну машинку, оскільки у відповідачки на той час не було пральної машинки. [PERSON] з 2020 року давав їй на зберігання різні суми у іноземній валюті. Весь рух надходження коштів та їх суми, вона записувала у зошит. На даний час цього зошиту у неї немає, оскільки зошит разом з 2700 доларів США вона передала [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є колишньою дружиною [PERSON] . Вони знаходились у шлюбі 9 років. У кінці грудня 2021 року, вони розійшлись з [PERSON] , так як він почав зустрічатися з [PERSON] , яка була їх знайомою. Офіційно шлюб вони розірвали у лютому 2022 року. На протязі їх спільного життя, [PERSON] купував валюту та зберігав її у племінниці [PERSON] . В кінці жовтня 2022 року вони знову зійшлись та почали мешкати разом. Також їй відомо, що [PERSON] на прохання [PERSON] , передавала [PERSON] 2700 доларів США. Окрім того, [PERSON] купував в кредит пральну машинку, яка знаходиться у користуванні [PERSON] . Оскільки [PERSON] відмовилась виплачувати кредит за пральну машинку, кредитні кошти сплачував [PERSON] . Вислухавши пояснення учасників справи та свідків, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав позову, дослідивши матеріали справи та надавши правову оцінку наявним у справі доказам, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 263\~ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 20 квітня 2022 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. 16 січня 2023 року рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Відповідно до змісту рішення про розірвання шлюбу, судом було встановлено, що сторони по справі припинили шлюбно-сімейні відносини та не ведуть спільного господарства з вересня 2022 року. За час шлюбу подружжям за спільні кошти було набуте наступне майно, а саме: автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, [NUMBER] , 1598 куб.см., державний номер [NUMBER] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 11.08.2022 року, оформленого в ТОВ «Агенство незалежних експертиз», який [PERSON] оформила на своє ім`я. Згідно інформації Територіального сервісного центру МВС № 1244 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 13.05.2023 року за №31/4-1244-369, транспортний засіб CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, [NUMBER] , 11.08.2022 року було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №5879/22/008723 від 11.08.2022 року. Надалі, 18.11.2022 року перереєстровано на [PERSON] , за договором купівлі-продажу №7877/22/1/012168 (т.1 а.с.180-182). Таким чином, зазначений автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, [NUMBER] , вибув із власності відповідачки 11.11.2022 року, але при цьому коштів з продажу автомобіля відповідачкою не передавалося, згоди на його відчуження позивач не давав. На підставі вищевикладеного, автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купувався у період перебування сторін у шлюбі для потреб сім`ї та підлягає поділу. Відповідно до Висновку про вартість до звіту №0302/01 від 03.02.2023 року, наданого Правобережною товарною біржею, в підсумках якого зазначено, що вартість легкового автомобіля седана, модель CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, 1598 куб.см., що належав [PERSON] , з урахуванням його технічного стану на дату оцінки, становить 192864 гривні (т.1 а.с.35-51). За правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з положеннями ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі №6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч.4 ст.65 СК України). При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Так, поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у справі №6-1327цс15 від 18 травня 2016 року, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, встановлено, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч.1, ч.3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Таким чином, оскільки спірний автомобіль був придбаний сторонами у період зареєстрованого шлюбу, то це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а та обставина, що воно зареєстроване на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. У Пленумі Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-81гс18) зробила висновок, що «звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України». Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів». Відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації на зазначене майно для проведення оцінки. Частиною третьою статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майновий прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що акт оцінки майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання, звіт про оцінку такого майна додається до акта оцінки майна. Відповідно до статті 3 цього Закону оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Пунктами 15, 16 Національного стандарту № 1 регламентовано, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, та повинні ґрунтуватись на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно. Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів в оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки. За відсутності достовірної інформації про ціни продажу подібного майна ринкова вартість об`єкта оцінки може визначатися на основі інформації про ціни пропонування подібного майна з урахуванням відповідних поправок, які враховують тенденції зміни ціни продажу подібного майна порівняно з ціною їх пропонування. За наявності істотного впливу зовнішніх факторів (соціально-економічних, політичних, екологічних тощо) на ринок подібного майна, що призводить до фактичної неможливості надання аргументованого та достовірного висновку про ринкову вартість, у звіті про оцінку майна даються додаткові роз`яснення та застереження. При цьому оцінювач має право надавати висновок про ринкову вартість об`єкта оцінки, що ґрунтується, зокрема, на інформації про попередній рівень цін на ринку подібного майна або на припущенні про відновлення стабільної ситуації на ринку. Відповідно до статті 36 Національного стандарту № 1 оцінювач застосовує, як правило, кілька методичних підходів, що найбільше повно відповідають визначеним меті оцінки, виду вартості за наявності достовірних інформаційних джерел для її проведення. Таким чином, в даному спорі визначенню підлягає саме ринкова вартість спільного майна подружжя - автомобіля марки CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, 1598 куб.см., на час розгляду справи, оскільки у договорі купівлі-продажу №7877/22/1/012168 від 11.11.2022 року спірного автомобіля, згоду на укладення якого позивач [PERSON] не надавав, його ціна визначена за згодою сторін договору, та яка може не відповідати його дійсній вартості на момент поділу майна. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Визначаючи розмір суми вартості 1/2 частки від загальної вартості автомобіля CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] , суд приймає за основу Висновок про вартість до звіту №0302/01 від 03.02.2023 року, наданого Правобережною товарною біржею про оцінку ринкової вартості легкового автомобіля, оскільки сторона відповідача не реалізувала свого права на подання до суду клопотання про призначення судової експертизи на спростування вищезазначеного звіту оцінювача у передбаченому законодавством порядку. Ринкова вартість автомобіля марки CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, відповідно до Висновку про вартість до звіту №0302/01 від 03.02.2023 року, наданого Правобережною товарною біржею, складає 192864 гривні 00 копійок. При цьому частка кожного з подружжя у праві спільної сумісної власності є рівною, а тому частка кожного із них у праві спільного сумісного майна на автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, становить по 1/2 частці від зазначеного автомобіля, та виходячи з його загальної вартості 192864,00 грн., становить по 96432 гривні 00 копійок за кожним, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача. Суд не бере до уваги доводи позивача стосовно того, що ним було надано [PERSON] 1500 доларів США, які були його особистими коштами, на придбання спірного автомобілю, оскільки матеріали справи не містять письмових доказів на підтвердження цього. Суд також критично ставиться до показів свідків, оскільки вони є родичами позивача та зацікавленими особами. Окрім того, враховуючи, що пральна машинка LG була придбана [PERSON] до реєстрації шлюбу та в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю, правовий статус спільної сумісної власності майна станом на час розгляду справи в законний спосіб не встановлено, а також те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідачка користується зазначеною пральною машинкою та доказів на підтвердження того, що пральна машинка, яка була придбана за 19448,00 грн. за кредитним договором, перебуває у користуванні та володінні [PERSON] , суд вважає необхідним відмовити в частині стягнення з відповідачки вартості пральної машинки у розмірі 19448,00 грн. Щодо витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.1, ч.2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до частин 4-6 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст.\~30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~і адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Судом встановлено, що між адвокатським об`єднанням «АРАТТА» та [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат Медведєва Л.В. на підставі усного чи письмового звернення клієнта приймає зобов`язання з надання правничої допомоги, що підтверджується Ордером на надання правничої допомоги №1033227 від 06.02.2023 року. Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження укладення Договору про надання правової допомоги та сплати послуг адвоката. А отже відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги не підлягає задоволенню. Задовольняючи позовну заяву, суд вважає, що з відповідачки на користь позивача також підлягають стягненню понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 1481,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial