Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Деснянський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення заборгованості по аліментах. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 08.10.2005 по 06.12.2010. У період шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . 12.11.2015 Деснянським районним судом міста Києва ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з 16.07.2015 до досягнення дитиною повноліття. 13.11.2015 Деснянським районним судом міста Києва видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання. 12.06.2016 державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження. Постановою державного виконавця від 07.09.2023 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» та вказано про те, що заборгованість зі сплати аліментів станом на 16.08.2023 становить 367684,45 грн., штраф - 183932,22 грн., відсутня сплата виконавчого збору у розмірі 36768,44 грн., відсутня сплата мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 269,00 грн. Відповідач на час звернення із вказаним позовом заборгованість не погасив. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість зі сплати аліментів - 367684,45 грн., штраф - 183932,22 грн. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13.12.2023 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15.01.2024 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 07.02.2024 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. На адресу Деснянського районного суду міста Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі Відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності Відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника відділу, вирішення спору віднесено на розсуд суду. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положення ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 08.10.2005 по 06.12.2010. У період шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] , батьками якого є сторони по справі. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12.11.2015 ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 16.07.2015. На виконання вказаного рішення суду, Деснянським районним судом міста Києва 13.11.2015 видано виконавчий лист № 2-4452/15. Вказаний виконавчий лист перебував на виконанні у Деснянському відділі державної виконавчої служби у м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 06.09.2023 постановою державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 2-4452/15 від 13.11.2015 винесено постанову про накладення штрафу відповідно до ч. 14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» за період з 01.02.2018 по 16.08.2023 в сумі 183932,22. Згідно розрахунку державного виконавця, розмір заборгованості зі сплати аліментів станом на 16.08.2023 становить 367684,45 грн. 07.09.2023 державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 2-4452/15 від 13.11.2015 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». Верховний Суд у постанові від 05.08.2020 у справі №464/6206/18, провадження № 61-18142св19 виснував про те, що стягувач аліментів вправі обирати спосіб судового захисту: або оскаржувати дії державного виконавця, або пред`являти позов на загальних підставах. В даному випадку позивач обрала спосіб захисту, шляхом звернення до суду із вказаним позовом. У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до частини четвертої статті 194 СК України заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років. Згідно ч. 14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу. На підтвердження заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 367684,45 та штрафу у розмірі 183932,22 грн., позивачем надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 16.08.2023 наданого державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та постанову про накладення арешту від 06.09.2023. Стороною відповідача докази на спростування наданого позивачем розрахунку всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України суду надано не було. З огляду на викладене, об`єктивно дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що доводи, викладені в позові, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду у розмірі 5556,17 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved