Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

У провадженні Ужгородського міськрайонного суду перебуває цивільна справа за позовом Ужгородської окружної прокуратури до Ужгородської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , про скасування рішень Ужгородської міської ради щодо відведення земельної ділянки та витребування її на користь територіальної громади міста Ужгорода, в якій позивач, зі зміненими позовними вимогами, відповідно до заяви про зміну предмету позову від 29.09.2017 та заяви про уточнення позовних вимог від 03.12.2021 , просить визнати незаконним та скасувати пункт 1.24 рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 19.12.2013 за № 1169, визнати незаконним та скасувати пункт 1.64 рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 14.03.2014 за № 1231, визнати незаконним та скасувати пункт 1.10 рішення 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 29.11.2016 за №480, витребувати від [PERSON] земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:24:001:0454 площею 0,05 га вартістю 376815,00 грн. на користь територіальної громади міста Ужгорода та скасувати державну реєстрацію про право власності на нерухоме майно [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:24:001:0454 площею 0,05 га . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 19.12.2013 за № 1169 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з подальшою передачею даної ділянки в оренду по [ADDRESS] , Рішенням 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 14.03.2014 за №1231 зазначену земельну ділянку надано в оренду строком на три роки до 27.02.2017. Рішенням 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 29.10.2016 за №480 вказаній особі затверджено технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передано їй у власність. 23.08.2017 згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно оспорювана земельна ділянка відчужена [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, 1013 від 23.08.2017. Підставою позову прокурора у вказаній справі стали грубі порушення вимог земельного та містобудівного законодавства під час передачі у власність [PERSON] спірної земельної ділянки, які одночасно вказують на незаконність отримання права власності на оспорювану земельну ділянку. Зокрема, позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що згідно зі ст. ст. 13, 41 Конституції України, від імені Українського народу права власника, зокрема на землю, здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Позивач зазначає, що в ході опрацювання законності прийняття спірних рішень встановлено, що відведення земельної ділянки відбулось за рахунок території, на яких згідно до генерального плану міста Ужгорода та плану зонування, затвердженого рішенням 1 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 10.03.2016 за №119, будівництво житлової забудови заборонено. Таким чином, стверджує, оскільки за генеральним планом міста Ужгорода дана земельна ділянка відноситься до земель за функціональним призначенням, що не передбачає індивідуальну житлову забудову, прийняття рішення Ужгородською міською радою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження прийнято всупереч вимогам ст. 20 ЗК України. Зазначає, що прийняттям рішення про передачу земельної ділянки в оренду а в подальшому у власність для будівництва житлового будинку порушено також і вимоги ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Так, пунктом 3.19 вказаного вище ДБН встановлено, що житлові будинки на присадибних ділянках треба розміщувати відповідно до проекту забудови району із встановленим відступом від червоних ліній, а пунктом 3.32 цього ж нормативного акту передбачено, що житлові будинки слід розміщувати з відступом від червоних ліній вулиць, магістральних - не менше 6 метрів. Разом з тим, згідно проекту землеустрою оспорювана земельна ділянка знаходиться на відстані менш ніж 3 м від червоної лінії вулиці Баб`яка . Підсумовує, що рішення ради про виділення відповідачу вказаної земельної ділянки для будівництва житлового будинку повністю суперечить вимогам містобудівної документації, як в частині протипожежних відстаней так і в частині допустимих відступів від червоних ліній автомобільної дороги. Підтвердженням того, що на оспорюваних земельних ділянках не передбачено розміщення житлових будинків є, зокрема, лист Ужгородської міської ради з якого вбачається, що згідно генерального плану міста Ужгорода земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:24:001:0454 знаходиться на території з функціональним призначенням для багатоквартирної житлової забудови. Прокурор у даній позовній заяві вказує на те, що спірна земельна ділянка є власністю територіальної громади, яка незаконно вибула із її власності, саме без волі власника, оскільки передана з порушенням норм земельного законодавства, що встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17.04.2015, а тому наявні правові підстави для витребування земельної ділянки. 29.09.2017 представник відповідача - Ужгородської міської ради (далі - відповідач-1) подав заперечення на позовну заяву, в яких заперечував проти задоволення позову з огляду на його безпідставність. Рішенням 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 19.12.2013 № 11 »Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» гр.. [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з подальшою передачею земельної ділянки в оренду по [ADDRESS] . Вказав, що проєкт землеустрою, розроблений ФОП [PERSON] , був погоджений Управлінням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради. Відтак, вважає, що в Ужгородської міської ради були відсутні підстави для відмови у затвердженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зазначив, що прокурор в позові як на порушення норм законодавства посилався на зміну цільового призначення земельної ділянки, оскільки передана в у власність земельна ділянка відповідно до Генерального плану м, Ужгород, розташована в межах багатоквартирної житлової забудови. Проте стверджує, що прокурором не враховано, що цільове призначення земель - це встановлені законодавством порядок, умови та межі використання земель для конкретних цілей відповідно до їх категорій. Цільове призначення конкретної земельної ділянки залежить від категорії земель, з яких її видалено, від планування та зонування території і є встановленою компетентним органом при наданні земельної ділянки межею її використання для конкретного призначення відповідно до затверджених планів розвитку території, зонування земель, а також правового режиму відповідної категорії земель. Посилається на те, що зміна виду використання земельної ділянки в межах цільового призначення можлива відповідно до видів кваліфікації в межах певної категорії (земель житлової та громадської забудови) з урахуванням принципу планувально-просторової організації забудови, функціонального призначення, просторової композиції, параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону та не призводить до зміни правового режиму відповідної категорії земель. Таким чином вважає, що за оспорюваним рішенням ради передано земельну ділянку без зміни цільового призначення, з дотриманням положень Земельного кодексу України та Закону України «Про регулювання містобудівної документації», що вказує на відсутність правових підстав для скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку по [ADDRESS] за кадастровим номером 2110100000:24:001:0454 площею 0,05 га. За таких обставин, висновує про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування вичерпали свою дію шляхом виконання, їх скасування не забезпечує реального захисту порушених прав позивача та не призведе до юридичних наслідків для власника земельної ділянки, у якого виникло право володіння земельною ділянкою. Представник відповідача - [PERSON] (далі - Відповідач-2) адвокат Михалків Б.С. подав заперечення на позов, в яких просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, зазначив обґрунтування, аналогічні викладеним у позові представника відповідача-1 від 29.09.2017. Крім того, вказав, що позовні вимоги, предметом яких є рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 19.12.2013 № 1169, рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 14.03.2014 за № 1231, рішення 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 29.10.2016 № 480, не можуть бути задоволені, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту з урахуванням того, що скасування вказаних рішень не породжує наслідків для орендаря земельної ділянки та не призводить до реального захисту прав позивача, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постановах Верховного Суду України від 11.11.2014 і справі № 21-405а14 та від 06.07.2016 у справі № 916/876/13 (3-514гс16). Також в запереченнях представник заявив клопотання про застування строків позовної давності, так як позивачем подано позов з пропуском строків давності на звернення до суду із захистом порушеного права. В обґрунтування клопотання зазначив, що позивач просить визнати незаконним та скасувати пункт 1.24 рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської рада від 19.12.2013 за № 1169. У даній справі прокурор звернувся з позовом на захист прав територіальної громади в частині розпорядження землями, повноваження щодо яких за законом здійснюють міські ради, і виходячи зі змісту наведених норм щодо позовної давності та правил її застосування для звернення прокурора до суду відлік позовної давності належить обчислювати з моменту прийняття міською радою оспорюваних рішень. Позовна заява Ужгородської місцевої прокуратури датована 23.02.2017, тобто строк позовної давності стосовно вимоги про визнання незаконним та скасування пункту 1.24 рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 19.12.2013 за № 1169 сплив відповідно 19.12.2016, а тому в цій частині позовної вимоги суд повинен відмовити, у разі наявності правових підстав для задоволення позову, у зв`язку з спливом строків позовної давності. Всі інші рішення, які оскаржуються прокуратурою в судовому порядку мають похідний характер від рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 19.12.2013 за № 1169, оскільки базують саме на наданні дозволу відповідачу на розробку проекту землеустрою, і у разі збору та затвердження компетентним органом всіх матеріалів з землеустрою орган місцевого самоврядування не має права відмовити заявнику у затвердженні такого проекту землеустрою та передачі вказаної земельної ділянки у користування чи власність. Також вказав, що зазначені порушення допущені органом місцевого самоврядування при оформленні орендних відносин з відповідачем щодо земельної ділянки не можуть бути підставою вважати неправомірним користування відповідачем цією земельною ділянкою огляду на те, що на підставі рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 14.03.2014 за № 1231 між Ужгородською міською радою та [PERSON] укладено договір оренди № 1710 від 05.05.2014, який зареєстрований 15.05.2014 у встановленому порядку державним реєстратором, передача земельної ділянки орендареві здійснена після розроблення проекту її відведення, про що свідчить відповідний акт приймання-передачі. Тобто, зазначив, що орендар приступив до використання наданої йому в оренду земельної ділянки лише після виконання всіх передбачених законом процедур щодо розробки та затвердження проекту відведення земельної ділянки, здійснення державної землевпорядної експертизи проектної документації, державної реєстрації договору та передачі земельної ділянки в оренду. Орендар сплачував визначену договором орендну плату, у ході судового розгляду не встановлено жодних порушень орендарем зобов`язань за договором, порушень умов використання землі. За наведеного стверджує про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до [PERSON] - право користування землею якого ґрунтується на договорі та підлягає захисту нарівні із правом власності. У зв`язку з вищезазначеним, вважає вказаний позов Ужгородської місцевої прокуратури безпідставним та таким, що поданий поза межами строків позовної давності, у зв`язку з чим суд зобов`язаний відмовити позивачу у задоволені позовних вимог у повному обсязі. 25.01.2018 представник відповідача-1 скористався правом на подачу відзиву на позов, мотиви якого аналогічні викладеним у запереченнях від 29.09.2017. Представник позивача через канцелярію суду подав відповідь на відзив представника відповідача-1, в якій зазначив, що доводи викладені у відзиві не узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, є помилковими, не відповідають обставинам справи та підлягають відхиленню у зв`язку з тим, що твердження представника відповідача про неможливість скасування в судовому порядку рішення органу місцевого самоврядування із земельних питань, оскільки такі є реалізованими і вичерпали свою дію, є невірним та таким що не узгоджується з нормами матеріального та процесуального права. Крім того вказав, що у даному спорі позивач серед інших позовних вимог ставить питання про витребування земельної ділянки на користь територіальної громади з посиланням на відповідні норми матеріального права (ст. 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)), що у разі задоволення позову однозначно забезпечить відновлення прав територіальної громади міста. Зазначив про те, що обраний позивачем спосіб захисту інтересів держави є належним свідчать і правові висновки Верховного Суду України надані у рішеннях № 6-1376цс16 та №6-2776цс16. Одночасно, просив суд звернути увагу на те, що правові позиції, на які посилається відповідач у відзиві і які нібито свідчать про неналежний спосіб захисту прокурором інтересів держави, викладені в постанові ВСУ від 11.11.2014 справа № 21-405а14 та в Постанові Вищого господарського суду України від 24.03.2016 у справі № 916/187/15-г стосуються адміністративного та господарського судочинства, а не цивільного, більше того в наведених рішеннях викладено позицію, що у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про надання у власність земельної ділянки (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання цього права власності має вирішуватися у порядку цивільного судочинства, оскільки виникає спір про цивільне право. Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року (справа №21-3296а 15) та у постанові Верховного суду України від 29 червня 2017 року, справа №21-3412а16. Вказує, що така позиція суду ще раз підтверджує правильність і належний спосіб захисту прокурором інтересів держави в поданій позовній заяві та вважає, що обраний позивачем спосіб захисту інтересів держави є належним та у разі задоволення позову забезпечить реальний захист та відновлення порушених прав територіальної громади м. Ужгорода. Крім того, просив суд врахувати, що згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, основною метою даної норми є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Зазначив, що у своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача-1 допустилася помилки щодо ототожнення понять «категорії земельної ділянки», «цільового використання земельної ділянки». Так, єдиним на сьогоднішній день нормативно-правовим актом, яким надано визначення саме цільового використання земельної ділянки (а не категорії) є Закон України «Про землеустрій», згідно з яким це є її використання зі призначенням. Оскільки встановлено, що відведення оспорюваної земельної ділянки відбулось за рахунок території, на яких згідно до Генерального плану міста Ужгорода будівництво індивідуальної житлової забудови не передбачено, прийняттям спірних рішень порушено вимоги ст. 21 Земельного кодексу України в частині встановлення цільового використання земельних ділянок із земель запасу у супереч містобудівній документації. На підтвердження доводів наведених у відповіді на відзив Ужгородської міської ради, надав інформаційні листи № 1-79 від 19.01.2018 та № 1-3483 від 27.12.2017 Державного підприємства Українського науково-дослідного інституту проектування міст «Діпромісто» імені Ю.М. Білоконя, (вказаним державним підприємством виконано коригування окремих розділів генерального плану м. Ужгорода, що затверджені рішенням Ужгородської міської ради 04 червня 2004 року № 313 «Про генеральний план міста»), лист Ужгородської міської ради № 4190/03-18 від 27.09.2017, правова позиція Верховного Суду України викладена в у справі № 6-32цс15. Представник позивача також подав відповідь на заперечення (відзив) представника відповідачів Михалківа Б.С. , доводи якого є аналогічними викладеним у відповіді на відзив представника відповідача-1 . Щодо покликань представника відповідача-2 про звернення до суду з пропущенням строку позовної давності зазначив, що до безпосередніх функціональних обов`язків прокурора не входить перевірка законності прийнятих органом місцевого самоврядування колегіальних рішень, позивачем не було виявлено вищеописане порушення законодавства, яке допущено Ужгородською міською радою, зокрема й при винесенні рішення про надання відповідачу дозволу на розробку проекту землеустрою вказаної земельної ділянка (п. 1.24 рішення сесії Ужгородської міської ради 6 скликання № 20 від 19.12.2013) відразу ж після прийняття такого рішення. В той же час, посилається на те, що однією з функцій прокуратури є представництво інтересів держави в суді, а тому враховуючи той факт, що при перевірці рішень про затвердження технічної документації щодо становлення меж земельної ділянки в натурі, рішень про затвердження проектів землеустрою та передачі у власність чи оренду окремим особам земельних ділянок розташованих на території м. Ужгорода було виявлено невідповідність зазначеного у рішенні цільового призначення вказаної земельної ділянки, генеральному плану, а тому, з метою встановлення об`єктивної істини було направлено до Ужгородської міської ради вимогу про надання копій вказаного рішення сесії Ужгородської міської ради та затвердженого проекту землеустрою та вже після отримання копій вищевказаних документів та підтвердження факту порушення Ужгородською міською радою норм чинного на той час законодавства, з метою відновлення порушених прав та виконання покладених на прокуратуру функцій, Ужгородською місцевою прокуратурою було пред`явлено даний позов, а тому строк позовної давності прокуратурою не пропущений. Вважає, що посилання представника відповідача-2 на те, що всі інші позовні вимоги є похідними від вимоги про скасування рішення сесії Ужгородської міської ради 20сесії 6 скликання від 19.12.2013 не узгоджується із нормами чинного законодавства, оскільки задоволення всіх інших вимог позову, а саме скасування відповідного пункту рішення міської ради про затвердження проекту землеустрою, державної реєстрації права власності та витребування із незаконного володіння забезпечить реальне поновлення порушених інтересів держави та прав територіальної громади в цілому. Заяви та клопотання, процесуальні дії у справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 10.03.2017 головуючим суддею по справі визначено суддю [PERSON] Ухвалою суду від 14.03.2017 було відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду, запропоновано відповідачам надати письмові заперечення проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються. Ухвалою суду від 18.09.2017 було задоволено клопотання представника позивача про залучення співвідповідача та залучено до участі у справі як співвідповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 02.10.2017 задоволено заяву про забезпечення позову та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:24:001:0454 площею 0,05 га та заборонено власнику та будь-якій іншій особі розпоряджатися та/або користуватися спірною земельною ділянкою. Згідно ухвали суду від 30.11.2017 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової експертизи було відмовлено. Ухвалою суду від 18.01.2018 було призначено підготовче судове засідання по справі, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 16.02.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Згідно повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2018 у зв`язку із звільненням з посади судді [PERSON] згідно розпорядження №563 від 02.07.2018 головуючим суддею по справі визначено суддю Придачука О.А. Ухвалою суду від 18.08.2021 задоволено клопотання представника позивача замінено позивача Ужгородську місцеву прокуратуру його правонаступником Ужгородською окружною прокуратурою. Ухвалою суду від 19.05.2023 заяву представника відповідач-3 адвоката Йосипчука Олега Володимировича про скасування заходів забезпечення позову задоволено частково, скасовано заходи забезпечення позову вжиті згідно з ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.10.2017 у цивільній справі № 308/2432/17 у частині заборони власнику та будь-якій іншій особі користуватися земельною ділянкою за кадастровим номером 2110100000:24:001:0454 площею 0,05 га, в задоволенні решти вимог відмовлено. Пояснення сторін, їх представників в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 03.12.2021 року, просив задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Ужгородської міської ради - Беляков А.І. заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - Йосипчук О.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив , просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Додав, що [PERSON] є добросовісний набувач , [PERSON] отримав земельну ділянку у належний спосіб. Відповідно до висновку управління містобудівного комплексу та земельних ресурсів до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування ( на умовах оренди) гр. [PERSON] від 14.01.13 р.- не суперечить містобудівній документації та відповідає генеральному плану м. Ужгород, а згідно з висновком управління Держземагенства в Ужгородському районі про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 31.01.14 р.- земельна ділянка розташована у [ADDRESS] , та відноситься до земельжитлової та громадської забудови. Просив врахувати заяву про застосування позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився , хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд доходить наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Згідно витягу з рішення XX сесії VI скликання Ужгородської міської ради від 19.12.2013 за № 1169 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з подальшою передачею даної ділянки в оренду Відповідно до витягу з рішення XX сесії VI скликання Ужгородської міської ради від 14.03.2014 за № 1231 [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки 2110100000:24:001:0454 площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та надано її в оренду строком на три роки до 27.02.2017. Згідно витягу з рішення VIІІ сесії VІІ скликання Ужгородської міської ради від 29.10.2016 за №480 [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки кадастровий номер 2110100000:24:001:0454 площею 0,05 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та передано її у власність. З відповіді голови Ужгородської міської ради Б. Андріїва від 30.01.2017 №163/03-18 на вимогу від 19.01.2017 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:24:001:0454 згідно публічної кадастрової карти та генплану 2004 року знаходяться до території багатоквартирної житлової забудови. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.08.2017 земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:24:001:0454 відчужена [PERSON] згідно договору купівлі-продажу №214 від 23.02.2017. Як випливає з листа Державного підприємства Українського науково-дослідного інституту проектування міст «Діпромісто» №1-79 від 19.01.2018, у містобудівній документації «Корегування окремих розділів генерального плану міста Ужгорода» (затвердженої 04.06.2004) на Основному кресленні земельна ділянка за 2110100000:24:001:0454 визначена як територія перспективної багатоквартирної житлової забудови. За необхідності використання для містобудівних потреб зазначеної ділянки необхідне розроблення проекту «Внесення змін до генерального плану м. Ужгород». В ході судового розгляду також встановлено, що 25.08.2019 цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:24:001:0454 було змінено на «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі». Оцінка суду Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні». Відповідно до положень статей 13,14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Статтями 2,19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Відповідно до статті 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, згідно з положеннями статті 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118,122 ЗК України. Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Згідно з положеннями частини сьомої вищенаведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України. Відповідно до статті 38 ЗК України (станом на час виникнення спірних правовідносин, тобто 19.12.2013) до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Положеннями статті 39 ЗК України визначено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Згідно зі статтею 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Отже, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Відповідно до статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану. Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів. За правилом частини першої статті 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції. Аналіз наведених положень Закону дає підстави для висновку, що план зонування території та детальний план є окремими видами містобудівної документації, які повинні відповідати генеральному плану населеного пункту. Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється. Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:24:001:0454 відповідно до чинного генерального плану м. Ужгорода відносилася до земель з цільовим призначенням - багатоквартирна житлова забудова. Однак, така була передана в оренду, а згодом у власність [PERSON] із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, тобто з іншим цільовим призначенням, аніж визначено в генеральному плані м. Ужгорода. Отже, виявивши, що цільове призначення земельної ділянки, яку одержав відповідач, не відповідає вимогам генерального плану, міська рада не мала законних підстав для прийняття оспорюваних рішень. Аналогічний правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі 308/9895/16-ц). Сама по собі невідповідність цільового призначення земельної ділянки генеральному плану населеного пункту, не в залежності до якої категорії земель вона відноситься, є підставою для скасування рішення органу місцевого самоврядування, з огляду на пряму заборону такої передачі у силу вимог статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». На підставі викладеного, з врахуванням того, що судом встановлено допущені порушення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, його затвердження та передачу у приватну власність відповідачу-2 спірної земельної ділянки, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання незаконними та скасування пункту 1.24 рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 19.12.2013 за № 1169, пункту 1.64 рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 14.03.2014 за № 1231, пункту 1.10 рішення 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 29.11.2016 за №480 є обґрунтованими і підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог в частині витребування у [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:24:001:0454, площею 0,05 га на користь територіальної громади міста Ужгород та скасування державної реєстрації права власності, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України)й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17). За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Також у п. п. 50, 51 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020, справа № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 Велика Палата знову підтвердила, що власник може витребувати належну йому земельну ділянку від особи, яка є останнім його набувачем незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані та вичерпали свою дію, та оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна від власника. Такі обставини не обов`язково мають встановлюватись в іншій судовій справі. Тобто не потрібно перед зверненням із позовом про витребування майна звертатися з позовом про визнання незаконними рішень, на підставі яких в осіб чи компаній виникло право на земельну ділянку. Позовні вимоги про визнання незаконними розпоряджень, згідно з позиціями Великої Палати, не є ефективним способом захисту. Річ у тім, що їхнє задоволення не призводить до відновлення володіння земельною ділянкою. Верховний Суд України в постанові від 23 грудня 2015 року в справі № 6-327цс15 висловив правову позицію, згідно з якою нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України). Таку правову позицію сформував Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 674/31/15-ц. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (заява № 30210/96, § 158), від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» (заява № 20390/07, § 29)). Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02, § 75)). Отже, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. У даному випадку відповідач [PERSON] , який право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:24:001:0454 набув за договором купівлі-продажу №214 від 23.02.2017, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Олійник Л.С., є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки протилежне не встановлено. На час придбання [PERSON] цієї земельної ділянки її тодішній власник [PERSON] мав право її відчужити, що позивачем не спростовано. Крім того, зазначена земельна ділянка вибула з володіння її першого власника з волі останньої шляхом прийняття Ужгородською міською радою рішення VIII сесії VII скликання від 29.11.2016 №480 «Про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», зокрема п. 1.10, відповідно до якого [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки кадастровий номер 2110100000:24:001:0454 площею 0,05 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та передано її у власність. Окрім того, судом встановлено, що цільове призначення спірної земельної ділянки було змінено, а відтак, недоліки щодо невідповідності містобудівній документації в частині цільового призначення відповідачем усунуто. З огляду на це, суд вважає, що витребування від [PERSON] земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:24:001:0454, площею 0,05 га на користь територіальної громади міста Ужгорода призведе до порушення «справедливого балансу» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав [PERSON] як власника, який у встановленому законом порядку набув у власність земельну ділянку на якій збудував об`єкт нерухомості. Задоволення судом цих вимог матиме наслідком виключно непропорційне втручання у право [PERSON] на мирне володіння майном, та покладе на відповідача [PERSON] надмірний індивідуальний тягар у вигляді необхідності повторного проходження процедури набуття у власність відповідної земельної ділянки не з вини відповідача, а внаслідок недбальства органу місцевого самоврядування. Ці істотні в конкретній фактичній і правовій ситуації обставини свідчать, що позбавлення відповідача [PERSON] права власності на земельну ділянку фактично не переслідує державного чи суспільного інтересу, оскільки з фактичного володіння відповідача вона не вибуває. Подібна за змістом позиція Верховного Суду відображена й у постанові від 11.11.2020 року справі № 587/1464/17. З огляду на викладене суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині витребування від [PERSON] , земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:24:001:0454, площею 0,05 га, на користь територіальної громади м. Ужгорода та скасування державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку, а відтак в цій частині позовних вимог слід відмовити. Щодо повноважень прокурора на звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне. Так, керівник Ужгородської місцевої прокуратури (правонаступником якої Ужгородська окружна прокуратура) звернувся до суду з позовом самостійно в інтересах держави виступаючи позивачем у даній справі. Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 статті 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 ЦПК України. У даному випадку прокурор у цій справі звернувся із позовом, оскільки Ужгородська міська рада є одним зі співвідповідачів, рішення якої оскаржується через недотримання вимог земельного законодавства та порушення інтересів територіальної громади міста при переданні спірної земельної ділянки у власність. З огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, територіальної громади Ужгородської міської ради, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Ужгородську міську раду одним зі співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним і скасування рішення ради, а тому мав право звертатися з даним позовом. Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005 року, заява 61517/00, пункт 27). Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 ч. 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 цього Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави». Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Аналіз ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва. Встановлено та прокурором обґрунтовано належними та достатніми доказами в чому на його думку полягає порушення оспорюваними рішеннями про надання земельних ділянок та державна реєстрація прав власності на підставі вказаних рішень інтересам держави, а також в чому полягає таке порушення, необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також обґрунтовано підстави звернення до суду, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Прокурором встановлено, що Ужгородська міська рада неналежним чином здійснює захист інтересів територіальної громади м. Ужгорода, вважає, що така сама порушила вимоги закону, крім цього, в системі органів державної влади відсутній орган, уповноважений на оскарження рішень органів місцевого самоврядування. Тому прокурор відповідно до ст. 121 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України є самостійним позивачем в інтересах держави у справі. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що аналіз досліджених у справі доказів свідчить, що прокурором було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень та такі його доводи не були спростовані належними та допустимими доказами відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 953/24053/19 (провадження № 61-13765св21) зроблено висновок: «якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Така позиція відображена і у висновку Великої Палати Верховного Суду, зробленому у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц (провадження № 14-460цс18)». Так, позовні вимоги були визнані обґрунтованими в частині визнання незаконними та скасування пункту 1.24 рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 19.12.2013 за № 1169, пункту 1.64 рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 14.03.2014 за № 1231, пункту 1.10 рішення 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 29.11.2016 за №480. З матеріалів справи випливає, що позивач дізнався про порушення прав територіальної громади м. Ужгорода з відповіді голови Ужгородської міської ради Б. Андріїва на вимогу від 19.01.2017 від 30.01.2017 №163/03-18, з якої було встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:24:001:0454 згідно публічної кадастрової карти та генплану 2004 року знаходяться до території багатоквартирної житлової забудови, а позовну заяву прокурором було подано вже 10.03.2017, тобто в межах загального трирічного строку позовної давності. Що стосується позовної вимоги позивача зобов"язати [PERSON] повернути земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:24:001:0454 площею 0,05 га вартістю 376815,00 грн. у власність територіальної громади міста Ужгорода, то така до задоволення не підлягає, оскільки судом встановлено , що власником спірної замельної ділянки він не являється. Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі cт. 14 Конституції України, cт. ст.3,4, 5, 10, 12, 56, 76-81, 110, 257,258,259, 263-265, 268, 352, 353 ЦПК України, ст. ст.15, 16, 256, 257 ЦК України , ЗК України, суд,

Outcome: partial