Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

24.04.2023 року [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 5000,00 гривень, щомісячно, з індексацією відповідно до вимог законодавства, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.04.2023 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період часу з квітня 2017 року по червень 2022 року [PERSON] та [PERSON] підтримували близькі, притаманні для подружжя стосунки, мешкали разом у якості чоловіка та дружини але без реєстрації шлюбу. В результаті фактичних шлюбних відносин [INFO] народився син [PERSON] , батьками якого є позивач та відповідач. Народження сина було зареєстровано 13.05.2022 року Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), про що 13.05.2022 року складено відповідний актовий запис № 494 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Згодом близькі, притаманні для подружжя стосунки позивача та відповідача погіршились, а в червні 2022 року припинились остаточно. Починаючі з 22.06.2022 року позивач та відповідач мешкають окремо, спільним побутом не пов`язані, спільне господарство не ведуть, наміру відновлювати відносини не мають. Після припинення близьких, притаманних для подружжя стосунків, за взаємною згодою позивача та відповідача, син [PERSON] мешкає разом з матір`ю за адресою [ADDRESS] , разом з матір`ю виїжджав на постійне місце проживання за кордон до Німеччини. Після припинення близьких, притаманних для подружжя стосунків, відповідач, долею сина не цікавиться, бажання спілкуватись з ним не виказує, свого обов`язку по матеріальному утриманню дитини не виконує грошових коштів не сплачує, продуктів харчування, речей (предметів одягу та взуття), ігор, іграшок, розвиваючого приладдя, продуктів харчування тощо не купує та не надає. На звернення позивача щодо виконання свого обов`язку по матеріальному утриманню дитини та сплати аліментів відповідач належним чином не реагує. Починаючі з 22.06.2022 року (час остаточного припинення стосунків) весь тягар по матеріальному утриманню дитини, забезпечення його всім необхідним виконує позивач сама. Для забезпечення дитини усім необхідним, для забезпечення її повноцінного та гармонійного розвитку щомісячно позивач витрачає не менше 10000,00 грн. Відповідач при цьому є працеспроможним, інвалідності не має, інших дітей на утриманні не має, має нерухоме майно квартиру, та рухоме майно автомобіль. Відповідач, хоча офіційно, можливо і не працює але має стабільний дохід та має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини але цього не робить. 27.04.2023 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 12.06.2024 року представник відповідача через канцелярію суду зареєстрував відзив на позовну заяву, у якому просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Згідно з розпорядженням Керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. від 24.10.2023 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи № 369/5968/23 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 24.10.2023 року вказану справу передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченку А.В. 25.10.2023 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченка А.В. постановлено цивільну справу № 369/5968/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. 28.02.2024 року сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином. 28.02.2024 року представник позивача через канцелярію суду зареєстрував заяву, у якій просив суд здійснювати розгляд справи у його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримав. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі\~неявки всіх\~учасників справи\~у судове\~засідання,\~яким завершується\~розгляд справи,\~або розгляду\~справи без\~повідомлення (виклику)\~учасників справи,\~суд підписує\~рішення без\~його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши надані письмові докази у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст.\~2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що в результаті фактичних шлюбних відносин сторін [INFO] народився спільний син [PERSON] батьками якого є позивач та відповідач. Народження сина було зареєстровано 13.05.2022 року Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), про що 13.05.2022 року складено відповідний актовий запис № 494 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Спільна дитина сторін проживає разом з позивачкою. Проте, судом також було встановлено, що на підставі рішення районного суду Праги 6 від 26.06.2023 року неповнолітнього [PERSON] , [INFO] було передано під опіку [PERSON] , [INFO] з постійним місцем проживання [PERSON] 2364, 155 00 Прага. Рішення виконано 27.06.2023 року. На підставі Постанови Окружного суду Праги 6 від 06.12.2023 року скасовано попередній захід, призначений постановою Окружного суду Праги 6 від 26.06.2023 року. Дитина повернута матері. Тобто в період з 27.06.2023 року по 07.12.2023 року дитина не мешкала з матір`ю (позивачем), мешкала з призначеним опікуном. У відповідності до ч. 8 ст.\~7\~СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами частини 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної\~ради України\~№ 789-XII\~від 27.02.1991 року Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Згідно з частинами 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. У відповідності до ст.\~182\~СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, наявність у платника аліментів рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; докази про витрати платника аліментів, що перевищують десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, а також наявність інших обставин, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батька дитини визначається судом. Частиною 3 ст.\~181\~СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст.\~184\~СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч. 2 ст. 184 СК України). У відповідності до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, аліменти на дитину підлягають стягненню з 24.04.2023 року. Проте, суд враховуючи рішення районного суду Праги 6 від 26.06.2023 року та постанову Окружного суду Праги 6 від 26.06.2023 року, з відповідача не підлягають стягнення аліментів за період з 27.06.2023 року по 07.12.2023 року. Відповідно до ст.\~430\~ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. З огляду на встановлені у справі обставини, що мають юридичне значення та наведені положення Закону, а також виходячи з того, що спільна дитина сторін проживає разом із позивачкою, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік дитини, суд вважає необхідним присудити до стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання спільної дитини [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі 5000,00 гривень щомісячно, з подальшою індексацією щомісячно у період з 25.04.2023 року до 26.06.2023 року, та у період починаючи з 08.12.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Відомостей про незадовільний стан здоров`я відповідача суду не надано. Окрім того, у суду відсутні дані про те, що на утриманні відповідача знаходяться інші особи, які в силу закону потребують його матеріальної підтримки. Згідно ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Суд вважає, що 5000,00 грн. на одну дитину є саме тим розміром аліментів, який відповідає вимогам розумності та є співмірний витратам, які мають нести обоє батьків на утримання дитини. Щодо розподілу судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 року № 13-рп/2000, від 30.09.2009 року № 23-рп/2009. Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Витрати позивача на правову допомогу підтверджуються копією договору про надання правової допомоги б/н від 20.04.2023 року, дорученням на здійснення представництва в суді у справі щодо стягнення аліментів від 20.04.2023 року, ордером на надання правничої правової допомоги № 1383737 від 22.04.2023 року та актом виконаних робіт щодо надання правової допомоги від 21.04.2023 року. Зважаючи на викладене, ураховуючи складність та значення справи для сторін, обсяг проведеної роботи представником позивача, який підтверджений належними та допустимими доказами, а також те, що вони не спростовані відповідачем, суд дійшов висновку про задоволення заявлених представником позивача витрат на професійну правничу допомогу та необхідність їх стягнення з відповідача на користь позивача у розмірі 2500,00 гривень, який буде пропорційний розміру задоволених позовних вимог.. Оскільки позивач згідно Закону України\~«Про судовий\~збір» звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів то відповідно до вимог ст.\~141\~ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial