Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , у якому просить припинити стягнення аліментів із нього на утримання повнолітнього сина в розмірі частки усіх видів доходів щомісячно, що стягнуті на підставі рішення Буського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року. В обґрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що на підставі вказаного судового рішення із нього стягуються аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , починаючи стягнення з дня звернення до суду і до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення ним 23-річного віку. Підставою для стягнення аліментів згідно цього судового рішення було навчання сина на третьому курсі технікуму в Комплексі шкіл №1 у м. Тарнобжег у Польщі, яке розпочато 01.09.2019 року і тривало до червня 2023 року. Однак, на даний час у позивача не має підтверджуючих документів, що син навчається у вказаному навчальному закладі чи якомусь іншому навчальному закладі. Також позивач стверджує, що він може бути зобов`язаний утримувати повнолітнього сина до досягнення 23 років лише за умови, що повнолітній син продовжує навчання. Крім цього, позивач звернув увагу на те, що на його утриманні перебувають неповнолітні діти: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , а тому просив позовні вимоги задовольнити, здійснивши судовий розгляд даної заяви за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 29.11.2023 року вказану цивільну справу передано за підсудністю на розгляд Буського районного суду Львівської області. Ухвалою судді від 21.12.2023 року, після отримання вказаної справи від іншого суду (19.12.2023), вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, у позовній заяві просив припинити стягнення аліментів та здійснити судовий розгляд даної заяви за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, направивши до суду заяву від 05.03.2024, у якій просила розглядати справу без її присутності, а позов про припинення стягнення аліментів з позивача на користь їхнього сина [PERSON] , [INFO] некоректним і не погоджується з ним, оскільки наявна довідка з місця навчання сина, яка засвідчує що син навчається на І курсі гастрономічного університету м. Кракова (Польща) з 01.10.2023 року 21.02.2027 року, про що долучила відповідну довідку про це. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з таких підстав. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У силу вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою\~ сьомою\~статті 81\~цього Кодексу\~передбачено,\~що докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони по справі ( [PERSON] і [PERSON] ) перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як убачається із матеріалів справи, що 17 лютого 2009 року вказаний шлюб між сторонами розірвано згідно свідоцтва про розірвання шлюбу № [NUMBER] від 17.02.2009. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання (ч. 1, ч. 2 ст. 199 СК України). Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання) виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей). Судом установлено, що на даний час заочним рішенням Буського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року (яке набрало законної сили від 09.12.2022) із позивача [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання в третьому класі технікуму у Комплексі шкіл №1 у м. Тарнобжеґ, в розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 19.07.2022 і до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення ним 23-річного віку. Як на підставу задоволення заявленого позову [PERSON] покликався на те, що в даний час у нього відсутні підтверджуючі документи про те, що син навчається у вказаному навчальному закладі чи якомусь іншому навчальному закладі, а також позивач стверджував, що він може бути зобов`язаний утримувати повнолітнього сина до досягнення 23 років лише за умови, що повнолітній син продовжує навчання. Проте, такі доводи позивача спростовуються наданою відповідачкою довідкою про прийняття іноземця на стаціонарне навчання від 27.10.2023, згідно якої [PERSON] , [INFO] (син позивача) був прийнятий на період з 01.10.2023 р. до 21.02.2027 р. на заочну форму навчання першого ступеня напрям «Гастрономія та дієтичне харчування» на умовах оплати і продовжує це навчання на І курсі семестр І, а заочна форма навчання розпочалася 01.10.2023. Відтак, судом безспірно встановлено, що сину позивача на даний час виповнилося 19 років і 7 місяців, тобто він не досяг 23 річного віку, продовжує навчання, а також відсутні об`єктивні дані про те, що на теперішній час син працює та може самостійно себе утримувати та не потребує матеріальної допомоги, що виключає на даний час правові підстави для припинення аліментів на утримання повнолітнього сина позивача. За правилами ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Крім того, позивач [PERSON] в обґрунтування заявленого позову про припинення стягнення із нього аліментів на утримання повнолітнього сина також покликався на те, що на його утриманні перебувають неповнолітні діти від іншого шлюбу, зокрема: дочку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , про що долучив до позовної заява свідоцтва про їх народження. Проте, суд вважає, що сам по собі факт повторного одруження позивача і народження у нього від іншого шлюбу двох неповнолітніх дітей не може бути підставою для звільнення його від сплати аліментів, оскільки виникнення у позивача обов`язку утримувати одну дитину не може звільняти його від аналогічного законодавчого обов`язку щодо утримання іншої дитини від попереднього шлюбу. Крім того, до позовної заяви позивач долучив медичні документи про стан його здоров`я (правобічний вузловий зоб; гіпертонічна хвороба ІІ ступеня; кардіосклероз), однак жодним чином не зазначив у позовній заяві яким чином ці документи обґрунтовують його позовні вимоги. Натомість, приписами частини 2 статті 197 Сімейного кодексу України визначено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Однак, долучені позивачем вищевказані медичні документи про стан його здоров`я не вказують про наявність у позивача тяжкої хвороби чи іншої обставини, що має істотне значення. Більше того, вказана норма закону є виключно підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, яка згідно долученої довідки №159 від 09.10.2023 станом на 01 жовтня 2023 року становить 339,74 грн., тобто не є значною, а позивач заявив іншу вимогу, зокрема про припинення стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Разом із тим, в силу норми частини другої статті 199 СК України визначено, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання. За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, всупереч зазначеним нормам позивач не довів, що його матеріальне становище змінилось настільки, що це виправдовуватиме ухвалення рішення про припинення стягнення з нього аліментів, тобто позбавлення сина гарантій в забезпеченні мінімально необхідними благами, що потрібні для розвитку сина позивача, який продовжує навчання. За таких обставин, зважаючи на судове рішення, згідно якого позивач має обов`язок сплачувати аліменти на увесь період навчання, але не довше ніж до досягнення сином двадцяти трьох років, у розмірі від його заробітку (доходу) щомісячно, а також те, що доказів того, що повнолітній син позивача не досяг 23-річного віку, який продовжує навчання і на даний час відсутні об`єктивні дані про те, що син працює та може самостійно себе утримувати і не потребує матеріальної допомоги, що виключає на даний час правові підстави для припинення стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина позивача, яким не доведено підстав для задоволення заявленої вимоги, а відтак у задоволенні позову слід відмовити. Крім того, в силу вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України сплачений позивачем [PERSON] судовий збір за цим позовом покладається на позивача, ураховуючи відмову в задоволенні цього позову. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed