Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

28 серпня 2023 року, представниця [PERSON] адвокат Мороз А.А. звернулася до суду з названим позовом, в якому, посилаючись на злісне невиконання відповідачкою (колишньої співмешканки [PERSON] ) батьківських обов`язків по вихованню, утриманню і піклуванню по відношенню до їхньої малолітньої донки [PERSON] , [INFO] , просила суд, позбавити батьківських прав відповідачку [PERSON] (РНОКПП : [NUMBER] ), батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] [INFO] та стягнути з відповідачки на свою користь аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх її заробітків (доходів) але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати звернення до суду з позовом і до повноліття дитини, мотивуючи це тим, що після народження дитини [INFO] , сторони деякий час проживали разом, однак згодом, припинили спільне проживання, що підтверджується рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області по справі від 25.07.2018 р., яке набрало законної сили та яким, був задоволений позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини, визначено місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Крім цього, вказаним рішенням було встановлено, що відповідачка [PERSON] - 08.06.2018 р. припинила відносини з позивачем [PERSON] , залишила дитину з ним та зібравши свої речі виїхала у невідомому напрямку, що зокрема, підтверджується довідкою Дальницької сільради Овідіопольського району Одеської області № 253 від 11.06.2018 р., і проти чого не заперечувала сама відповідачка надавши до суду 11.07.2018 р. письмову заяву, в якій вказала що з позовною заявою [PERSON] щодо визначення місця проживання їхньої спільної доньки [PERSON] , [INFO] разом із батьком погоджується та позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Також, у позові стверджується, що відповідачка, хоча і є біологічною матір?ю [PERSON] , [INFO] , проте не бере участі у вихованні дитини, не провідує доньку, не цікавиться її здоров?ям та успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує дитину, починаючи з червня 2018 р. не приймає участі у вихованні на відміну від позивача, який, офіційно одружившись 07.08.2021 р. [PERSON] разом виховують доньку позивача, створивши дитині всі необхідні умови проживання, навчання та у дитини є своя окрема кімната, спальне місце, місце для навчання, одяг різних сезонів, дитина доглянута, охайна, позивач, як батьком та його дружина [PERSON] приділяють належну увагу у вихованні доньки, вбачається із акту обстеження житлово-побутових умов сім?ї від 10.08.2023 р. за № 94. В судове засідання позивач та його представниця не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомили, надавши суду свою письмову заяву, в якій повністю підтримали свій позов, який просили задовольнити і слухати справу за їхньої відсутності, не заперечуючи проти заочного розгляду справи (а.с. 66,73). Відповідачка в судове засідання не з?явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, за останніми відомими судові та позивачеві адресами свого місця проживання (перебування), що підтверджується довідкою ВАДР ГУ ДМС України в Одеській області від 14.11.2023 р., відповідно до якої [PERSON] , [INFO] була зареєстрована за адресою : [ADDRESS] , була знята з реєстраційного обліку 24.01.2020 р. в Полтавську область, Карлівський район, с. Попівка, а також зворотними поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутністю, відзиву або письмових пояснень суду не надала (а.с. 56-59,68-71). Представниця 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надавши суду свою письмову заяву, в якій повністю підтримала позов, який просила задовольнити і слухати справу за її відсутності з урахуванням Висновку комісії з питань захисту прав дитини Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області, затвердженого рішенням виконкому Дальницької сільради № 157 від 30.11.2023 р. про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 51-54,72). Відповідно до Постанови КЦС ВС від 10.05.2023 р. № 755/17944/18 (61-185св23) - довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв?язку «відсутній за вказаною адресою» - вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, так як зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. На підставі ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач не подав відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, ухвалити рішення при заочному розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження, що відповідає положенням ст.ст. 191 ч. 2 ст. 281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до умов ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав - лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. № 3 - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов?язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об?єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно із статтею 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров?я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п.п. 15,16 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Однак, вимогами статті 169 СК України передбачено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При чому, суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім?я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої Україною 27.02.1991 р., визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучаться з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції). Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Виховання в сім?ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов?язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров?я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 3 Конвенції про права дитини - права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір?ю, батьком, іншими членами сім?ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 р. зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров?ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07.08.1996). У рішенні від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв?язків із сім?єю, крім випадків, коли сім?я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, положення про рівність прав та обов?язків батьків у вихованні дитини не може тлумачиться на шкоду інтересам дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров?я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов?язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов?язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов?язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов?язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов?язками. Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв?язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини 2 статті 166, частиною 2 статті 182 СК України, особа позбавлена батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 СК України, за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів - має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину - не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину - становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із приписами ст. 184 СК України - якщо платник має нерегулярний, мінливий дохід, частку доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача - може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі - підлягає індексації відповідно до Закону. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд встановив, що позивач та відповідачка є батьками малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 19.01.2017 р. (а.с. 8). З матеріалів справи вбачається, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області по справі від 25.07.2018 р., яке набрало законної сили, встановлено, що [PERSON] 08.06.2018 р. припинила відносини з [PERSON] , залишивши дитину [PERSON] , [INFO] з батьком та зібравши свої речі виїхала, що підтверджується довідкою Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 253 від 11.06.2018 р. Так, 11.07.2018 р. [PERSON] надала через канцелярію суду за вхід № 7341 заяву, в якій вказала що з позовною заявою [PERSON] щодо визначення місця проживання їхньої спільної доньки - [PERSON] разом із батьком погоджується та позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Вищевказаним рішенням суду позовні вимоги [PERSON] задоволено та визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] (а.с. 29-30). Суд встановив, що 07.08.2021 р. зареєстровано шлюб між позвачем та [PERSON] , про що Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено відповідний актовий запис № 1837, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 07.08.2021 р. (а.с. 22). Із довідки Дальницької сільської ради Одеського района, Одеської області № 187 від 10.08.2023 р. вбачається, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] та має склад сім?ї: дружина - [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] (а.с. 21). Суд дійшов висновку, що хоча відповідачка у даній справі і є біологічною матір?ю [PERSON] , [INFO] , проте вона не бере участі у вихованні дитини, не провідує доньку, не цікавиться здоров?ям дитини, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує дитину з огляду на наступне. Як вбачається із акту обстеження житлово-побутових умов сім?ї від 10.08.2023 р. за № 94 [PERSON] [INFO] зареєстрований та фактично проживає в [ADDRESS] разом із дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] , [INFO] . Чоловік та дружина офіційно працевлаштовані. В будинку де мешкає сім?я є газ, вода, електроенергія, житлові умови відповідають санітарним нормам. У дитини - [PERSON] є кімната, спальне місце, місце для навчання, одяг різних сезонів. Дитина доглянута, охайна, батьки приділяють належну увагу у вихованні доньки (а.с. 23). З характеристики КУ Доброолександрівський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Джерельце» Дальницької сільської ради № 10 від 15.08.2023 р. виданої на вихованку [PERSON] [INFO] вбачаєьбся, що вона за час перебування в садочку проявила себе як добра, життєрадісна дитина яка активно брала участь у всіх заходах садочку, має навички самообслуговування. За словами вихователя [PERSON] відкрита дівчинка, яка адекватно реагує на похвалу і критику з боку дорослих, вміє ділитися з дітьми, розуміє, що таке «погано», намагається втішити іншу сумну дитину, любить тварин. За час перебування дитини в садочку вихованням займався тато - [PERSON] який постійно цікавився успіхами дитини, відвідував усі батьківські збори та свята, вчасно вносив плату за харчування дитини. Бабуся - [PERSON] також приділяла належну увагу вихованню онуки, приводили та забирали дитину щоденно батько та бабуся (а.с. 24). В той же час, Доброолександрівським ліцеєм Дальницької сільської ради було надано психолого-педагогічну характеристику учениці 2 класу - [PERSON] [INFO] в якій зазначається наступне. Дівчинка зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, уважна учениця яка має навчальні досягнення високого та достатнього рівнів. Бере активну участь у громадському житті ліцею та класу, у шкільних та позашкільних заходах, нагороджена дипломом ІІ ступеня у Всеукраїнському конкурсу «Як це працює». Батько дитини регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, забезпечує відвідування навчальних екскурсій. Організовує правильне проведення вільного часу доньки, забезпечує високий рівень навчання та виховання дитини, постійно цікавиться успіхами дитини. Також в даній характеристиці вказується, що мати - [PERSON] із дитиною не спілкується, з сім?єю не проживає, у вихованні дитини участі не бере. З класним керівником на зв?язок жодного разу не виходила, на батьківські збори не з?являлась. Дівчинка називає матір?ю іншу жінку, а саме - [PERSON] яка повністю опікується дівчинкою, а саме її навчанням, вихованням і розвитком (а.с. 17). Також із довідки виданої КНП «Грибівська АЗПСМ» Дальницької сільської ради, а саме лікарем [PERSON] вбачається, що [PERSON] знаходиться під «Д» наглядом на ФАП с. Доброолександрівка з народження. На планові огляди, огляди лікаря у зв?язку з хворобами, медогляди у дошкільний заклад та та школу виключно приводять батько - [PERSON] або [PERSON] яку дитина називає мамою. Дитина завжди доглянута, без ознак домашнього насилля, по фізичній та психомоторному розвитку дитина відповідає віковій нормі (а.с. 18). Із характеристик від сусідів [PERSON] та [PERSON] вбачається, що сусіди підтверджують факт відсутності біологічної матері - [PERSON] у житті дитини. Всі зобов`язання по вихованню та розвитку дитини виконує батько [PERSON] та [PERSON] яка активно проводить з нею час, займається її фізичним та психологічним розвитком. [PERSON] називає мамою саме її, а рідну матір не пам?ятає та ніколи не згадує. Останній раз біологічну матір бачили у 2018 році, [PERSON] доглянута, охайна та щаслива дитина (а.с. 19,20). Суд вважає, що відповідачка жодним чином не цікавиться донькою, не виявляє жодного бажання займатися її вихованням, матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, не цікавиться станом здоров?я та шкільними успіхами дитини; у відповідачки [PERSON] немає бажання виконувати відносно доньки батьківські обов?язки, покладені на неї законом; нехтування своїми обов?язками з боку матері, яка юридично має права матері, але фактично залишається чужою людиною, принижує гідність дитини та може привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так із правової точки зору. Дитина знаходиться на повному утримані батька, та [PERSON] яку дитина називає мамою, адже свою біологічну маму вона не знає, її не пам?ятає та ніколи про неї не згадує та не розповідає, що зокрема, підтверджується характеристикою сільради № 94 від 10.08.2023 р. на родину [PERSON] (а.с. 25). [PERSON] з 2018 року не проживає з донькою, дитина проживає разом із батьком, що зокрема підтверджується рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області по справі № 509/2365/18 від 25.07.2018 р., не сприяє позивачеві [PERSON] , з яким проживає її донька, у забезпеченні дитині необхідного медичного догляду та лікування, не забезпечує харчуванням, не надає фінансову допомогу, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини, як складову виховання, не спілкується з донькою, не дає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу тощо. Зазначені фактори, як кожен окремо, такі в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, з урахуванням винної поведінки матері, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов?язками. Таким чином, відповідачкою свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні доньки взагалі відсутня, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов?язків в розумінні статті 164 СК України, так як позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо. Так, суд дійшов висновку, що мати малолітньої [PERSON] , [INFO] - [PERSON] самоусунулася від виконання свого батьківського обов?язку по матеріальному забезпеченню своєї малолітньої дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, взагалі не спілкується з донькою і не бачиться з нею, не надає дитині доступу до культурних та духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Отже, суд дійшов висновку, що вихованням дитини, її матеріальним утриманням та піклуванням займається лише позивач та його дружина. Вказані обставини неналежного виконання своїх батьківських обов`язків відповідачки по відношенню до малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] підтверджуються Висновком комісії з питань захисту прав дитини Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області, затвердженого рішенням виконкому Дальницької сільради № 157 від 30.11.2023 р. про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 51-54). Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачка злісно ухиляється від виконання своїх прямх батьківських обов`язків щодо виховування, утримання та піклування своєї малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , а тому у суду є всі підстави позбавити відповідачку [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , тим самим задовольнивши позов в частині позбавлення батьківських прав відповідачку, та відповідно до частини 2 статті 166, частиною 2 статті 182 СК України, вважає необхідним задовольнити позов і в частині стягнення з відповідачки на користь позивача на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] аліментів у розмірі 1/4 частини всіх її заробітків (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду з позовом і до повноліття дитини.

Outcome: approved