Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги мотивує тим, що 15.06.2013 він зареєстрував шлюб з [PERSON] у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чорнобаївського районного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 24 від 15.06.2013. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у них відсутні спільні інтереси з дружиною, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного. З відповідачем спільного господарства не ведуть. Відповідач постійно перебуває за межами України. Дитина не має змоги перебувати і проживати з матір`ю, тому проживає та виховується батьком. На підставі вищевикладеного просить суд розірвати шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , укладений 15.06.2013 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чорнобаївського районного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 24. Прізвище дружині залишити « [PERSON] ». Неповнолітню дитину [PERSON] залишити проживати разом із позивачем [PERSON] . Понесені судові витрати в розмірі 1073,60 грн. залишити за позивачем. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 27-28). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 17.01.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Чорнобаївської селищної ради (а.с. 55-56). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 06.02.2024 здійснений перехід із спрощеного позовного провадження на загальне позовне провадження з призначенням підготовчого судового засідання (а.с. 79-80). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 06.02.2024 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 81-82). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити. Суду пояснив, що його дружина перебуває за кордоном приблизно три роки та не бажає повертатися. Їх спільна дитина - [PERSON] , [INFO] проживає з ним та ходить в школу в смт. Чорнобай. Він часто хворіє та потребує постійного медичного лікування. З дитиною мати спілкується по відеозв`язку. Відповідачка зараз веде розмови про те, що вона бажає забрати дитину до себе за кордон, тому він звернувся до суду із позовом про визначення місця проживання дитини з ним. Крім того, просить суд розірвати шлюб, оскільки вони з 2021 року не підтримують шлюбні відносини та не ведуть спільного господарства. Він підозрює, що відповідачка має за кордоном іншого чоловіка. На стягненні судових витрат з відповідача не наполягає. В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Солод В.М. позовні вимоги визнав частково. Повідомив про те, що відповідачка не заперечує проти розрівання шлюбу з позивачем, оскільки дійсно вже має іншу родину, проживає за кордоном та не збирається повертатися в Україну. Примирення між сторонами не можливе. Однак відповідачка заперечує проти задоволення позовної вимоги щодо визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки хоче забрати сина до себе, так як дитині за кордоном буде безпечніше ніж в Україні. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи органу опіки та піклування Чорнобаївської селищної ради за довіреністю Заспа В.С. в судове засідання не з`явилася, 06.06.2024 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, під час ухвалення рішення просить врахувати висновок органу опіки та піклування Чорнобаївської селищної ради щодо визначення місця проживання дитини з батьком від 13.12.2023 № 121. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. 15 червня 2013 року сторони уклали шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чорнобаївського районного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 24, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 15 червня 2013 року. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17 грудня 2013 року (а.с. 6). Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Аналогічна норма закріплена і в ч. 1 ст. 24 СК України, згідно з якою шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На виконання вимог ч. 1 ст. 112 СК України судом встановлені фактичні взаємини подружжя, зокрема спільне сімейне життя не склалось, шлюбно-сімейні відносини фактично припинені з 2021 року, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Жодних доказів щодо необхідності збереження шлюбу суду не надано та судом не встановлено, а тому надання строку на примирення не дасть позитивних результатів. Таким чином суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому шлюб підлягає розірванню. Стосовно позовної вимоги позивача щодо визначення місця проживання дитини з ним, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно положень ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Так, судом встановлено, що сторони є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивачем був наданий до суду висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , який був затверджений рішенням виконавчого комітету Чорнобаївської селищної ради Золотоніського району Черкаської області «Про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком» № 121 від 13 грудня 2023 року (а.с. 60-62). Так, відповідно до вказаного висновку малолітня дитина проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] . Зі слів заявника, дитина проживає з ним, оскільки мати, [PERSON] , на даний час проживає за кордоном. Згідно довідки, виданої виконкомом Чорнобаївської селищної ради, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , та має такий склад сім`ї: мати - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] ; сестра - [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки, виданої педіатром КНП «Чорнобаївський ЦПМСД» [PERSON] , [PERSON] , дійсно самостійно займається лікуванням свого сина [PERSON] , так як дитина часто хворіє. Згідно довідки, виданої класним керівником учня 4-А класу Чорнобаївського ліцею, навчанням та вихованням [PERSON] більше займається тато. [PERSON] регулярно цікавиться успіхами сина, завжди присутній на батьківських зборах. Дитина завжди охайна, має все необхідне для навчання, виконує домашнє завдання. Зі слів [PERSON] мама знаходиться за кордоном. З нею спілкувалися декілька раз, коли вона приходила збирати сина зі школи (у 2 і 3 класі). Також цікавилася успіхами сина. В цьому навчальному році мати контакту зі школою, де вчиться дитина, не підтримує, із вчителями не спілкується, всі питання вирішували з татом учня. Також, [PERSON] надав заяви свідків, які підтвердили, що дійсно вихованням сина займається батько. Матері за місцем проживання не бачили. Враховуючи вищевикладене, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з батьком [PERSON] . Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, що відповідає судовій практиці ВС (постанова ВС від 23.12.2020, справа № 712/11527/17). Оцінивши висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] від 13.12.2023 на предмет його обґрунтованості, суд приходить до висновку, що вказаний висновок таким критеріям не відповідає та на думку суду є передчасним. Так, суд акцентує увагу на тому, що орган опіки та піклування, приймаючи вказане рішення, не здійснив обстеження умов проживання позивача, не був з`ясований фінансовий стан позивача, а саме його матеріальна здатність утримувати дитину, не була з`ясована, із залученням дитячого психолога, думка дитини про те з ким вона бажає проживати. Також не була з`ясована думка матері дитини щодо визначення місця проживання дитини з батьком та не запропоновано останній надати необхідні для визначення місця проживання дитини документи. Крім того, суд зауважує на тому, що органом опіки та піклування були прийняті від позивача письмові покази свідків, особи яких не перевірені у встановленому законом порядку нотаріусом або іншою уповноваженою на те особою. Таким чином, враховуючи вищезазначені недоліки, суд не може покласти вказаний висновок органу опіки та піклування в основу прийнятого судом рішення, оскільки дослідивши його зміст, суд не прийшов до висновку, що він відповідає інтересам дитини. В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Солод В.М. наголосив на тому, що наразі в Україні ведуться бойові дії, а тому відповідачка бажає забрати дитину за кордон у безпечне місце, що буде відповідати інтересам дитини, із чим суд не може не погодитися. Однак, суд зауважує на тому, що під час розгляду справи відповідачем не було подано зустрічний позов щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, а тому суд, в межах заявлених позовних вимог, вирішує лише позовні вимоги позивача не предмет їх обґрунтованості та законності. Згідно з ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Отже, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами необхідність визначення місця проживання дитини разом із ним, а тому суд приходить до висновку про те, що у задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити у зв`язку із її необґрунтованістю. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). В судовому засіданні позивач зазначив про те, що він не наполягає на стягненні з позивача судових витрат в частині розірвання шлюбу, а тому суд за клопотанням позивача не здійснює розподіл судових витрат за позовною вимогою про розірвання шлюбу. Однак, оскільки у задоволенні позовної вимоги щодо визначення місця проживання дитини з батьком судом відмовлено, в такому випадку, судові витрати залишаються за позивачем. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial