Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання з батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказує, що між позивачем та відповідачем існує спір про визначення місця проживання дитини. Зазначає та посилається на достатність умов та створення всіх обставин і забезпечення проживання сина з батьком , дитина має прихильність до нього. Батько належним чином виконує батьківські обов`язки, у тому числі належним чином піклується про сина, займається його вихованням та матеріальним забезпеченням. Має стабільний високий дохід, у зв`язку з чим повною мірою забезпечує всі потреби сім`ї, його зайнятість дозволяє йому повноцінно займатися вихованням сина та його дозвіллям, чого, на його думку, мати забезпечити не в змозі. Матеріальні умови та інші створені батьком умови є належними для проживання, виховання та утримання дитини і такі забезпечують якнайкращі інтереси для проживання малолітньої дитини з батьком. Відповідачка зареєстрована на території Автономної республіки Крим, яка, з 2014 року є тимчасово окупованою, власного житла та постійного доходу для забезпечення розвитку дитини, не має. Позивач неодноразово пропонував Відповідачці передати йому сина для утримання та виховання, однак вона відмовилася. Позивач вважає таку відмову безпідставною з наступних підстав. Позивач є фізичною особою-підприємцем, має постійний та достатній для забезпечення розвитку дитини дохід і постійне місце проживання, а також власне житло. В той час, Відповідачка ніде не працює, не має самостійного доходу та не займається вихованням Дитини. Ті грошові кошти, які Позивач постійно та регулярно надсилає Відповідачці на її картковий рахунок для утримання сина, Відповідачка використовує у тому числі і у своїх інтересах.16 червня 2022 року, в місті Берлін (Німеччина) Відповідачка надала Позивачу довіреність на виїзд сина за кордон та дозвіл на проживання разом батьком, та з цього часу на зв`язок не виходить, місцезнаходження її невідомо. За таких умов вважає, що сину краще буде проживати з ним, так як Відповідачка своєю поведінкою, а також відсутністю з її боку належного виховання та розвитку дитини, негативно впливає на процес його виховання. Представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача 2.03.2023р. надав відзив, вказував , що з 28.08.22р. позивач позбавив відповідачку бачитись з сином та всупереч узгодженим умовам договору не повернув дитину матері. Просив відмовити в позові. Підготовче засідання просив проводити в відсутність. В судове засідання не з`явився , про час розгляду повідомлений належним чином. Судом визнано можливим розгляд в його відсутність. Представник 3-ї особи в судове засідання не з`явився, проси розглядати справу в відсутність., Ухвалою Голосіївського районного суду від 3.04.2023р. направлено справу за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду від 12.05.2023р. відкрито провадження в порядку загального. Ухвалою Печерського районного суду від 21.09.2023 р. залучено до участі у справі, Службу у справах дітей та сімї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області (08173, Київська обл., Обухівського р-н, с. Ходосівка, вул. Панаса Мирного, буд. 2) в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою Печерського районного суду від 26.12.2023 р. призначено судове засідання. Суд , заслухавши пояснення представника позивача , дослідивши надані докази, приходить до слідуючого. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 21 серпня 2018 року Печерським районним у місті Києві відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 4265 від 21.08.2018 року. 08 вересня 2021 року між Позивачем та Відповідачкою укладено Договір про виховання та утримання дитини. Відповідно до умов вказаного Договору (пункт 3), сторони дійшли згоди, що місцем проживання Дитини визначити за місцем проживання Матері за адресою: [ADDRESS] . Оренду житла оплачує Батько у повному обсязі до моменту переїзду Матері та Дитини у власне житло (пункт 9 Договору). Відповідно до пункту 4 Договору, постійне місце проживання Дитини встановлюється з Матір`ю. Пунктом 6 Договору Сторони погодили, що аліменти сплачуються Батьком щомісяця, відповідно до курсу Національного банку України в еквіваленті 3500 США на місяць, які будуть включати в себе: витрати на виховання дитини, медичне обслуговування, одяг, комунальну плату за квартиру, харчування, допоміжного персоналу і т.д. Згідно Договору Сторони погодили, що: Батько щорічно оплачує відвідування дитячого садка «Clever Kids» (пункт 11); Батько бере на себе зобов`язання, у випадку необхідності, щодо забезпечення поїздки Дитини на автомобілі у автокріслі відповідної вікової групи до дитячого садка та до басейну (пункт 12); Батько протягом року оплачує відвідування басейну у розмірі, який буде залежати від кількості відвідувань (пункт 14); у випадку захворювання Дитини, Батько зобов`язаний нести витрати необхідні для повного одужання Дитини (пункт 25); за необхідності стаціонарного лікування або обстеження дитини, Батько виплачує Матері грошові кошти для здійснення такого лікування у державному або у недержавному лікувальному закладі (пункт 34); вказані кошти виплачуються Батьком у розмірі 100 (сто) відсотків від коштів, вказаних в документах про сплату такого лікування або обстеження, виданих організацією, яка буде проводити це лікування або обстеження, протягом 10 днів з моменту представлення йому Матір`ю вказаних вище документів (пункт 35). Згідно з пунктом 15 Договору Сторони визначили, що Дитина постійно проживатиме разом з Матір`ю протягом 5 (п`яти) днів на календарний тиждень, а з Батьком протягом 2 (двох) днів на календарний тиждень. Визначення конкретних днів проживання Дитини з кожної із Сторін здійснюється шляхом проведення переговорів між Сторонами, шляхом переписки у електронній пошті та засобами телефонного зв`язку. Крім того, сторонами визначено, що цей Договір не є згодою Батька на виїзд Дитини на постійне місце проживання за кордон з Матір`ю. В червні 2022 року відповідачка виїхала разом з сином на постійне місце проживання до міста Берлін (Німеччина). Відповідачка зареєстрована на території Автономної республіки Крим, яка з 2014 року є тимчасово окупованою, власного житла та постійного доходу для забезпечення розвитку дитини, не має. 16 червня 2022 року, в місті Берлін (Німеччина) Відповідачка надала Позивачу довіреність на виїзд сина за кордон та дозвіл на проживання разом батьком. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо місця проживання малолітнього сина . Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із ч.ч. 1, 2, 3 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом і під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, необхідно виходити з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, ухвалене рішення повинно відповідати інтересам неповнолітніх. При цьому, повинно бути ураховано, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. Відповідно до ст. 18 СК України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Згідно із ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до статті 19 СК України, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. Також до висновку органу опіки та піклування повинні бути додані документи, які підтверджують викладені у ньому обставини. У матеріалах справи наявний висновок Служби у справах дітей та сімї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області від 14.12.2023р. Згідно висновку орган опіки й піклування, рекомендував суду визначити місце проживання дитини з батьком [PERSON] , що відповідає найкращим інтересам дитини. Виходячи із норм статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», при оцінці вищенаведених висновків органу опіки та піклування судом враховується правовий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 06.05.2020р. у справі 487/2621/17-ц (провадження № 61-45576св18), за змістом якого висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з`ясуванні. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї та сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Тлумачення статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до пункту 1 статті 2 та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Європейської конвенції з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Європейський суд з прав людини у низці своїх рішень (зокрема у справах «Хокканен проти Фінляндії», «Фуска проти Румунії») наголосив, що при визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, та забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Матеріалами справи підтверджено та встановлено судом, що згідно із висновком Служби у справах дітей та сімї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області дитина вже більше року проживає з батьком. Спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї обстежено місце проживання [PERSON] та дитини, актом обстеження умов проживання від 16.12.2020 р. № 64 і підтверджено, що квартира за вказаною адресою сучасного проектування, затишна та простора, у відмінному санітарно-гігієнічному стані, складається з дорослої спальної кімнати, дитячої спальні, кухні-вітальні, двох гардеробних кімнат, двох санвузлів та підсобного приміщення. Для виховання, розвитку та проживання дитини батьком створені задовільні умови, дитячу кімнату облаштовано ліжком, шафою для одягу, письмовим столом з відповідним шкільним приладдям, в наявності одяг відповідно до сезону, розвиваючі іграшки та література відповідно до віку. Батько створив належні умови для повноцінного виховання та розвитку дитини і під час опитування думки дитини представниками служби у справах дітей, хлопчик виявив бажання проживати з батьком. Матеріалами справи підтверджується, що малолітній [PERSON] після 16 червня 2022 року проживає з батьком. Дитина має позитивний стан здоров`я , проживає з батьком в орендованому будинку по [ADDRESS] (договір оренди від 7.04.2023р.) Позивач зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Матеріалами справи підтверджується, що дитина проживаючи з батьком в повній мірі забезпечена всім необхідним для повноцінного розвитку та виховання , малолітнім займаються репетитори для підготовчого освітнього процесу до навчального закладу. Житло, в якому дитина проживає, має якісні характеристики, що свідчить про забезпечення батьком дитини житловими стандартами для життя та розвитку малолітніх дітей, про що органами опіки та піклування, службами у справах дітей та сім`ї за місцем проживання дитини складені позитивні висновки про умови проживання дитини.(акт № 86 від 6.12.2023р.) Судом достовірно встановлено і сторонами підтверджується та визнається, що фактично та постійно більше аніж 1,5 роки малолітній син [PERSON] проживає з батьком . Внаслідок тривалого часу постійного проживання сина разом з батьком, дитина має з батьком тісний контакт. Обставин, які б свідчили про аморальну або неналежну поведінку батька по відношенню до сина, що може зашкодити розвиткові дитини, судом не встановлено. При вирішенні спору між батьками дітей щодо визначення їх місця проживання, суд враховує таку ознаку, як інтерес дитини: збереження її зв`язків із сім`єю, забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, а тому із встановленої обставини того, що дитина достатньо тривалий час проживає за місцем проживання батька, зміна усталеного способу життя малолітньої дитини, обстановки та місця проживання дитини, більше того всупереч її бажанню, може негативно вплинути на психічний стан дитини. Судом встановлено, що створеними батьком умовами проживання забезпечено якнайкращі інтереси малолітньої дитини відповідно до її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі саме за місцем проживання батька дитини, в якому дитина має достатньо усталений, влаштований та тривалий спосіб життя, а його зміна, на переконання суду, негативно вплине на малолітню дитину сторін і проживання дитини з батьком відповідатиме й такій ознаці інтересу дитини, як збереження її зв`язку із сім`єю, оскільки вона проживала та проживатиме із батьком. Враховуючи вищенаведені обставини суд, у відповідності до норм ч. 9 ст. 10 ЦПК України, вважає за можливим застосувати аналогію права. Як наслідок, суд приходить до висновку про те, щоб при вирішенні цього спору застосувати положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка ратифікована Україною 11 січня 2006 року), зокрема в тій її частині, що зобов`язує судовий і адміністративний орган з огляду на рівень соціалізації та глибоку інтеграцію дитини в суспільстві за місцем її постійного тривалого проживання враховувати обставини чи прижилась дитина у новому середовищі. Суд приходить до висновку, що за умов, які мають місце в даній справі, а саме соціалізацію малолітньої дитини та її інтеграцію в умови проживання з батьком за такий тривалий час - більше аніж півтора роки, то в найкращих інтересах дитини буде подальше проживання з батьком. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Конвенція про права дитини у статті 12 визначає, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. При вирішенні спору у цій справі та приходячи до переконання про те, що місце проживання малолітньої дитини має бути визначено з батьком, суд також послуговується такими встановленими обставинами. Визначення місця проживання з батьком жодним чином не лише не порушить її права, а забезпечить її інтереси, адже за місцем його проживання дитина має належний рівень життя, необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Відповідно за даних обставин судом приймається в інтересах дитини рішення про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком, що обумовлює задоволення позову. При вирішенні спору у цій частині суд враховує постанову від 27.08.2020 року Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд у справі №305/2060/18 провадження № 61-18251 св 19, якою визначено, що матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки судам перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини (постанова від 18.03.2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 182/2037/17, провадження № 61-423св20. Суд, на підставі внутрішнього переконання, яке ґрунтується на оцінці всіх обставин в їх сукупності та яке позбавлене ознак формалізму при вирішенні в даній справі долі дитини, врахувавши інтереси малолітнього [PERSON] , його права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання. Дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд приходить до висновку щодо визначення місця проживання дитини з батьком [PERSON] , оскільки це відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, суд бере до уваги вік дитини та враховує, що відповідачка не позбавлена можливості брати участь у вихованні сина. Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму й визначає місце проживання малолітньої дитини до досягнення нею чотирнадцятирічного віку.

Outcome: approved