Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

01.11.2023 [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, обґрунтовуючи тим, що вона 17.12.2022, в квартирі [ADDRESS] , уклала договір індивідуального замовлення №00564 з фізичною особою-підприємцем [PERSON] . Згідно п.1.1 Договору замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкції, загальна площа виробу складає 6,349 м. кв., (п.1.4) колір білий (п. 1.5), заповнення 4-16-4 термопанелью (п. 1.6), вартість виробів становить 27979 грн. Вона надала завдаток, про що здійснено запис на договорі, і борг складає 25000 грн. Відповідно п. 3.1.1 Договору протягом 15 днів замовник має сплатити виконавцю борг, але ФОП [PERSON] не зверталася, до неї за отриманням так званого боргу. Враховуючи, що укладений договір не містив всіх істотних умов, а саме: специфікації, яка чітко визначала індивідуальні характеристики виробу, нею на адресу відповідача було направлено заяву про розірвання Договору №00564 від 17.12.2022, що підтверджується заявою від 22.12.2022, однак жодної відповіді не було отримано. З моменту укладення договору (індивідуальний номер замовлення №00564), починаючи з дати укладення 17.12.2022 по 01.08.2023 минуло 228 днів, але відповідачка так і не приступила до виконання умов договору, а тому вважає, що виконавець так і не приступила до його виконання. Відповідно п. 3.1 Договору виконавець зобов`язується передати у власність замовника виготовлені вироби у продовж 41-го робочого дня, якщо вироби мають нестандарту комплектацію (ламінація, прямі кути, шпроси, тонування, арочний вигін іт.п.)» - термін передачі у власність замовника виготовлених виробів збільшується до 70-ти робочих днів. Вона добросовісно чекала на виконання умов договору, але відповідачка так і не приступила до виконання умов договору і не повернула кошти (завдаток). Нормами матеріального права, а саме: ст. 865, 867, 901, 907 ЦК України та ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено право замовника (споживача) відмовитися від договору побутового підряду та право на повернення сплачених коштів. Згідно положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Вона будучи пенсіонеркою, яка живе на одну пенсію, рідних близьких, які могли б їй допомогти, вона не має, має хронічні захворювання, які не дають їй вільно пересуватися, щоб ходити по відповідним інстанціям, навіть її нерухливість була причиною укладення оспорюваного договору, так як саме ФОП « [PERSON] », чи її представники прийшли до неї в квартиру та запропонували укласти договір, а вона не могла навіть з`ясувати які на сьогоднішній день ціни на відповідні вироби, що їй потрібно знати під час укладення договору, а основним як мені вже потім пояснили вона мала з`ясувати інформацію про виріб, (Специфікацію), хто буде проводити монтаж, демонтаж, адже це в умови договору не входить, а за таких обставин ФОП « [PERSON] » мала лише виготовити продукцію та поставити їй в її квартиру і все, а що далі недомо. Всі ці обставини щодо не виготовлення віконного балконного виробу, а потім як з`ясувалося, що відповідачка взагалі нічого не виготовила і не збиралась цього робити, принесло їй душевних хвилювань, адже вона зверталася до лікаря з болями в серці, в неї підвищується цукор в крові, лікарі не радять їй хвилюватись, але як вона може не хвилюватись, адже для неї кожна копійка це вагома сума і втрачаючи її вона звісно несе великі душевні хвилювання та не може спокійно спати. Розмір моральної шкоди, вона оцінює в сумі 2000 грн. Також, враховуючи, що вона не може ходити в силу свого віку та хвороб, вона не має можливості займатися власним захистом в суді, тому була змушена звернутися за правовою допомогою до адвоката, що в свою чергу обумовлює додаткові витрати по справі. На підтвердження розміру понесених нею витрат на правову допомогу, зазначає, що вона очікує понести в сумі 1000 грн, які можуть бути збільшені в разі збільшення часу затраченого адвокатом та зазначила, що про це буде подано до суду письмове підтвердження. Отже, враховуючи вищевикладене, просила розірвати Договір №00564 від 17.12.2022, укладений між нею та Фізичною особою-підприємцем « [PERSON] » в особі [PERSON] , стягнути з відповідача завдаток у сумі 2979,00 грн, витрати у вигляді моральної шкоди в сумі 2000,00 грн, понесені судові витрати по справі та правничу допомогу в сумі 1000,00 грн. 07.11.2023 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 08.02.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача та витребувано з канцелярії суду матеріали цивільної справи №357/9364/23, провадження №2/357/2659/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про захист прав споживачів, для огляду в судовому засіданні. Позивачка - [PERSON] та представник позивача, адвокат Кузьменко Євгеній Анатолійович, в судовому засіданні 08.02.2024 позовні вимоги підтримали, з підстав викладених у позові та просили їх задовольнити у повному обсязі. 11.03.2024 представник позивача, адвокат Кузьменко Євгеній Анатолійович, подав до суду письмову заяву, в якій просив подальший розгляд справи провести за відсутності позивача та її представника, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі та просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачка, фізична особа підприємець [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подала. Суд, на підставі ст. 280 ЦПК України постановив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши позивача та представника позивача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказувала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)». Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачка - [PERSON] , [INFO] , з 22.06.1979 зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта (а.с. 7-9). Встановлено, що відповідачка - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , за інформацією з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб на обліку в управлінні соціального захисту населення Білоцерківської міської ради не перебуває, станом на 11.03.2024 є зареєстрованою фізичною особою підприємцем та має наступне місцезнаходження: [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 21-22, 30, 69, 70, 73-74). 17.12.2022 між [PERSON] (замовником) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (виконавець) укладено договір індивідуального замовлення №00564, за місцем проживання замовника (а.с. 10), відповідно до якого, замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкції; загальна площа виробу складає 6,349 м. кв., (п.1.4) колір білий (п. 1.5), заповнення 4-16-4 термопанелью (п. 1.6). Вартість виробів становить 27979 грн, завдаток 2979,00 грн, борг «до передачі у власність» 25000,00 грн. Відповідно до п. 3.1 Договору замовник зобов?язується оплатити вартість виробів, що становить 27979,00 грн. Відповідно п. 3.1.1 Договору борг «до передачі у власність» повинен бути погашений замовником не пізніше 15днів з дня внесення завдатку. Відповідно п. 3.2 Договору після виконання п. 3.1. договору виконавець зобов`язується передати у власність замовника виготовлені вироби упродовж 41-го робочого дня, якщо вироби мають нестандарту комплектацію (ламінація, прямі кути, шпроси, тонування, арочний вигін і т.п.)» - термін передачі у власність замовника виготовлених виробів збільшується до 70-ти робочих днів. 22.12.2022 позивачкою - [PERSON] було направлено заяву про розірвання Договору №00564 від 17.12.2022 (а.с. 11 та на звороті), оскільки договір не містив всіх істотних умов, а саме специфікації, яка чітко визначала індивідуальні характеристики виробу. Вищезазначені обставини також підтверджуються матеріалами цивільної справи №357/9364/23, провадження №2/357/2659/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про захист прав споживачів, яка\~ (а.с. 6-8). Свідок [PERSON] ( [INFO] ) в судовому засіданні дала показання, що знайома з позивачкою більше 10 років, вона обслуговує позивачку 3 рази на тиждень, адже остання потребує стороннього догляду як літня особа. Була присутня при обставинах 17.12.2022, вона прибирала в квартирі. До позивачки прийшли 2 чоловіка, пропонували ремонт на балконі (капітальний, в тому числі замінити старі вікна на пластикові), склали акт, у позивачки було 2500,00 грн, та вона, підписавши договір, віддала ці гроші їм, платіжного документу їй не дали, а решту суму грошей мала прийти забрати [PERSON] . Після укладення договору ніхто не приходив і роботи не проводив. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 42 Конституцій України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України, в якій передбачено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Отже, статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторонами в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як зазначено вище у рішенні, 17.12.2022 між позивачкою - [PERSON] (замовником) та відповідачкою - фізичною особою-підприємцем [PERSON] (виконавець) укладено договір індивідуального замовлення №00564, щодо виготовлення та передачі у власність позивачці ПВХ конструкції. Отже, між сторонами у справі виникли договірні правовідносини щодо виконання робіт по встановленню металопластикових вікон, а саме укладено договір про виконання робіт. Згідно зі ст.865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Крім того, оскільки позивач є споживачем товару, який йому повинен був передати відповідач (виконавець за договором), шляхом виготовлення та встановлення металопластикових вікон, то на правовідносини позивачки із відповідачкою розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів», який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 17, 21, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб;робота - діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб;споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням найманого працівника. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що укладений між нею та відповідачкою договір не містив всіх істотних умов, а саме: специфікації, яка чітко мала б визначати індивідуальні характеристики виробу, а тому, нею на адресу відповідачки було направлено заяву про розірвання Договору №00564 від 17.12.2022. Також, зазначає, що нормами матеріального права, а саме ст. 865, 867 ЦК України та ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено право замовника (споживача) відмовитися від договору побутового підряду та право на повернення сплачених коштів. Так, відповідно до ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»;відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Згідно ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Захист прав споживачів здійснюють також суди. Статтею 6 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) зобов`язаний надати споживачеві документ, який засвідчує факт укладення договору і є підставою для виникнення взаємних прав та обов`язків. Такий документ повинен містити інформацію про:1) дату укладення договору; 2) найменування та місцезнаходження продавця (виконавця); 3) найменування продукції; 4) ціну; 5) строк виконання робіт (надання послуг);6) інші істотні умови договору;7) права та обов`язки сторін договору. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Інформація про продукцію повинна містити, зокрема, назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються, дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, об`єм тощо), умови використання, дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції, гарантійні зобов`язання виробника (виконавця), правила та умови ефективного і безпечного використання продукції та найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Відповідно до п. 4, 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач та будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. В ході розгляду справи судом встановлено, що укладений 17.12.2022 між сторонами договір індивідуального замовлення №00564, щодо виготовлення та передачі у власність позивачу ПВХ конструкції за адресою: [ADDRESS] , не містить всіх істотних умов договору, а саме не містить інформації про найменування та місцезнаходження виконавця договору та не містить інформації про специфікацію замовлення, в якій має бути вказана кількість замовлених вікон, їх характеристики, розмір, вартість кожної одиниці та, зокрема, варіанти відкривання вікон, вид профільної системи, кількість камер та монтажна глибина, тип склопакету, підсилювачі, фурнітура, ламінація. Відповідно до ч. 2 ст. 598 ЦК України припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Відповідно до ст. 653 ЦПК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Згідно з ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Так, відповідно до ч. 2 ст. 867 ЦК України замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Умови договору, що позбавляють замовника цього права, є нікчемними. Також, відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. Відповідно до п. 4.2 Договору у разі невиконання замовником п. 3.1 або п. 3.1.1. вартість цього договору може бути змінена виконавцем на підставі зміни ціни виробів, пов`язаних з інфляцією або подорожчанням окремих\~ комплектуючих виробу. Так само, у разі не сплати договір може бути розірваний. Як встановлено вище в рішенні суду, позивачка, скориставшись своїм правом на розірвання договору, у відповідності до вимог ст. 867 ЦК України та ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», 22.12.2022 направила ФОП [PERSON] заяву про розірвання договору №00564 від 17.12.2022, протягом чотирнадцяти днів з дати укладення договору, а саме на 5 день, ще до початку виготовлення ПВХ конструкції, а тому, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для розірвання укладеного між [PERSON] та фізичною особою підприємцем [PERSON] договору (індивідуальний номер замовлення 00564) від 17 грудня 2022 року. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 2979,00 грн, які сплачені нею в якості завдатку, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , на виконання вимог п. 2.2 Договору сплатила відповідачці завдаток у розмірі 2979,00 грн, що підтверджується написом на договорі (а.с. 10) та узгоджується з показами свідка. Згідно п. 4.2 Договору при внесенні замовником завдатку і подальшим невиконанням п. 3.1 або п. 3.1.1 Договору завдаток замовнику не повертається у відповідності до ч. 1 ст. 571 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 571 ЦК України у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Також, відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Таким чином, враховуючи припинення зобов`язання до початку його виконання, шляхом розірвання договору (індивідуальний номер замовлення 00564) від 17 грудня 2022 року, укладеного між [PERSON] та фізичною особою підприємцем [PERSON] , вимога [PERSON] про повернення суми сплаченого завдатку по договору у розмірі 2979,00 грн підлягає до задоволення. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3ст. 23 ЦК України). У ч. 4, 5 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Згідно зі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом, при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. З огляду на викладене слід зазначити, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. З наведеного вбачається, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц та у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №755/3509/18. Суд вважає, що позивачкою доведено факт заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала, адже відповідачкою не виконано умови договору та станом на даний час позивачка залишилася без коштів, які були внесені згідно умов договору. Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц визначено, що визначаючи розмір відшкодування, суд керується принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Встановлено, що бездіяльність відповідача, призвела до порушення прав позивача, завдання душевних переживань, спричинення емоційних переживань, порушення умов, позивач змушена була звертатися до суду за захистом своїх прав, витрачати на це свій час та кошти на оплату правової допомоги, що, в свою чергу, спричинило позивачу психоемоційні переживання, хвилювання, нервування. Отже, виходячи із засад розумності і справедливості, моральну шкоду, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки, суд визначає в розмірі 2000 грн, що є достатнім та співмірним із характером завданої шкоди, що буде відповідною, достатньою та справедливою грошовою компенсацією за завдану моральну шкоду. Стягнення у такому розмірі не є надто мізерним та надто надмірним, не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідачка відзив з відповідними доказами із запереченнями проти позову та в спростування доводів позивачки до суду не подала. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову про захист прав споживачів,\~ суд приходить до висновку, про стягнення з фізичної особи підприємця [PERSON] на користь держави судового збору у розмірі 2147,20 грн.

Outcome: approved