Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна. Свої вимоги мотивує наступним: 20 травня 2000 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. В період шлюбу у них народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Шлюбні стосунки з відповідачем припинені та 07 грудня 2020 року шлюб між ними був розірваний. За час спільного проживання з відповідачем ними було набуто у власність нерухоме майно, яке зареєстровано за відповідачем [PERSON] , а саме: земельна ділянка кадастровий номер: 0525610100:04:002:0004, площею 0,1000 га, яка розташована по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд й яка належить відповідачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №978765, який виданий 07.11.2011 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, реєстр №297, від 02;06.2005 року BKB №411232; земельна ділянка кадастровий номер: 0525610100:04:002:100, площею 0,0706га, яка розташована по [ADDRESS] з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства й яка належить відоповідачу на підставі державного акту на право право власності на земельну ділянку серії ЯЛ№978766, який виданий 07.11.2011 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, реєстр №297 від 02.06.2005 року BKB №411232; Земельна ділянка кадастровий номер:0523610100:04:002:0124, площею 0,0990 га, яка розташована по [ADDRESS] з цільовим призначенням для ведення садівництва й яка належить відповідачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ№788999, який виданий 30.12.2011 року на підставі розпорядження Ямпільської РДА Вінницької області №470, від 06.10.2010 року; Житлового будинку та надвірних будівель по [ADDRESS] . З відповідачем в досудовому порядку вони не можуть дійти до спільної думки щодо розподілу вищевказаного спільного майна, тому вона змушена звернутися до суду з вищевказаним позовом. Просить суд визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частку земельної ділянки кадастровий номер: 0525610100:04:002:0004, площею 0,1000 га, яка розташована по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частку земельної ділянки кадастровий номер:0525610100:04:002:100, площею 0,0706 га, яка розташована по [ADDRESS] з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; визнати за\~нею в\~порядку поділу\~спільного майна\~подружжя право\~власності на\~ частку земельної ділянки кадастровий номер: 0523610100:04:002:0124, площею 0,0990 га, яка розташована по [ADDRESS] з цільовим призначенням для ведення садівництва; визнати за\~нею в\~порядку поділу\~спільного майна\~подружжя право\~власності на\~ частку житлового будинку та надвірних будівель по [ADDRESS] . В ході розгляду справи позивач [PERSON] зменшила позовні вимоги в частині виключення позовної вимоги про визнання за нею в порядку\~поділу спільного\~майна подружжя\~право власності\~на \~частку житлового будинку та надвірних будівель по [ADDRESS] . Відповідач надав суду два відзиви: на позовну заяву та на уточнену позовну заяву, наступного змісту: стосовно визнання частки на земельну ділянку за кадастровим номером 0525610100:04:002:0004, площею 0,1000 га, а також визнання частки на земельну ділянку за кадастровим номером 0525610100:04:002:0100. Вказав, що зазначені земельні ділянки були придбані 02.06.2005 року. На момент придбання позивачу було тільки 23 роки. Позивач була ще студенткою Вінницького медичного університету. На момент купівлі земельної ділянки позивач була без доходів. І батько на той момент був непрацюючий, він як чоловік допомагав в навчанні, оплачував платний денний стаціонар навчання позивача, надавав кошти на життя, тощо. Навчання (денний стаціонар на платній основі) позивач закінчила лише влікту 2005 року, тобто до моменту купівлі земельних ділянок. Зазначає, що дані земельні ділянки він прибдав за особисті кошти, а тому вважає, що дане майно є його особистою приватною власністю. Стосовно визнання частки на земельну ділянку за кадастровим номером 0523610100:04:002:0124, площею 0,0990 га, яка розташована по [ADDRESS] з цільовим призначенням для ведення садівництва й яка належить йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №788999, який виданий 30.12.2011 року на підставі розпорядження Ямпільської РДА Вінницької області №470, від 06.10.2010 року. Як вбачається із розпорядження, земельна ділянки є приватизована у безоплатну власність в межах вимог Земельного кодексу України. Відповідно до п.2 розпорядження №470 йому було передано земельну ділянку безоплатно у власність. Також відповідно до п.5 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, тобто земельна ділянка за кадастровим номером 0525610100:04:002:0124 була приватизована ним, а тому є його особистою приватною власністю. Додатково звертає увагу суду на той факт, що державний акт складений із порушенням і визнання права власності не може визнаватися, адже в державному акті зазначено що його видано на підставі розпорядження Ямпільської РДА №470 від 06.10.2010 року, а розпорядження датоване 06 жовтня 2011 року. Тобто державний акт потрібно переробити, а визнання права власності на його вважає передчасне. Також звертає увагу, що відповідний державний акт було видано 30.12.2011 року. Тобто є розбіжності між державним актом та самим розпорядженням Ямпільської РДА на підставі якого його було видано. Позивач надала суду відповідь на відзив, де зазначила, що з твердженням відповідача вона не погоджується, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. З урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому, в період часу з 8 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року включно приватизована земельна ділянка визнавалась спільної сумісною власністю подружня; до 8 лютого 2011 року та після 13 червня 2012 року така земельна ділянка належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини та розділу при розірванні шлюбу не підлягає. Виходячи з вищевикладеного вбачається, що державний акт серії ЯЛ №788999, виданий [PERSON] , 30.12.2011 року на підставі розпорядження Ямпільської РДА Вінницької області №470, на земельну ділянку за кадастровим номером 0523610100:04:002:0124 площею 0,0990 га, яка розташована по [ADDRESS] з цільовим призначенням для ведення садівництва. Тобто з моменту видачі правовстановлюючого документу [PERSON] , дотримавшись всієї процедури оформлення права власності земельної ділянки набув її у власність, саме 30.12.2011 року, тому вказана ділянка набута у власність в період часу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, та є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідно підлягає поділу між ними. Твердження відповідача про невідповідність дати видачі розпорядження та самого державного акту є помилковим, яке не слід брати до уваги. Щодо надання інформації за відомостями про Загальнообов`язкового державного соціального страхування у формі ОК-5 про її доходи, звертає увагу суду на те, що у вказаний відповідачем період часу вона перебувала в декретній відпустці з 2001 року, з часу коли у них народився старший син. Також вона навчалась і працювала, і за цей період часу всі кошти чоловіка та дружини, які були зароблені являлись спільними, а тому твердження відповідача, що саме він працював і заробляв в цей час кошти, які є його особистою власністю є надуманим та таким, яке суперечить чинному законодавству. Всі кошти за вказаний період часу, являлись спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 13 листопада 2023 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 листопада 2023 року відкладено підготовче судове засідання за клопотанням відповідача. Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 січня 2024 року відкладено підготовче провадження у зв`язку із зменшенням позивачем позовних вимог та надано відповідачу надати суду відзив на зменшені позовні вимоги. Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Підтримала зменшені позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином в порядку ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання №0600248210114, причини неявки суду не повідомив. З долучених суду відзивів вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та заперечує щодо задоволення позову в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене та приписи ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача, який в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. З копії рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2020 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в період часу з 20 травня 2000 року по 07 грудня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у них народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] .(а.с.21-22). З копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №978765 встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, реєстр №297 від 02 червня 2005 року ВКВ №411232 належить право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована по [ADDRESS] з кадастровим номером: 0525610100:04:002:0004, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.14). З копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №978766 встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, реєстр №297 від 02 червня 2005 року ВКВ №411232 належить право власності на земельну ділянку площею 0,0706 га, яка розташована по [ADDRESS] з кадастровим номером: 0525610100:04:002:0100, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.15). З копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №788999 встановлено, що [PERSON] на підставі розпорядження Ямпільської районної державної адміністрації №470 від 06 жовтня 2010 року належить право власності на земельну ділянку площею 0,0990 га, яка розташована по [ADDRESS] з кадастровим номером: 0525610100:04:002:0124, з цільовим призначенням для ведення садівництва. Державний акт було зареєстровано 30 грудня 2011 року відділом Держкомзему у Ямпільському районі Вінницької області (а.с.16). З копії розпорядження Ямпільської районної державної адміністрації №470 від 06 жовтня 2011 року встановлено, що [PERSON] було передано безоплатно у власність земельну ділянку для ведення садівництва за рахунок земель запасу Ямпільської міської ради за межами населеного пункту, площею 0,0990 га (а.с.50). З копії відповіді на запит з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що [PERSON] з 02 жовтня 2000 року був зареєстрований, як фізична особа-підприємець (а.с.49). Згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлено, що з період з 2000 по 2006 роки [PERSON] сплачував страхові внески (а.с.68-70). Вказані обставини дають суду підстави прийти до висновку, що спірні земельні ділянки придбані сторонами та зареєстровані за відповідачем під час їх перебування у шлюбі. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічною є норма ч. 2 ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частина перша ст.71 СК України визначає, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд встановив,\~що сторони\~не досягли\~згоди щодо\~поділу спірного\~майна в\~позасудовому порядку.При цьому, земельні ділянки з кадастровим номером: 0525610100:04:002:0004, площею 0,1000 га та кадастровим номером: 0525610100:04:002:100, площею 0,0706 га, набуті відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 2005 року в період перебування у шлюбі з позивачем. Суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що земельні ділянки були придбані 02.06.2005 року та на момент купівлі позивач була студенткою Вінницького медичного університету і була без доходів, а тому дане майно було набуто відповідачем за особисті кошти та є його особистою приватною власністю. Оскільки відповідно до вимог ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідачем в ході розгляду справи не було спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. З наданих відповідачем суду доказів не вбачається, що земельні ділянки були набуті за особисті кошти відповідача. Наявність у відповідача статусу фізичної особи підприємця не підтверджує набуття ним у власність за особисті кошти спірного нерухомого майна. Жодних інших доказів для підтвердження факту придбання земельних ділянок за особисті кошти відповідача, суду не надано. З урахуванням викладеного, вищевказані земельні ділянки є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та відповідно до ч.1 ст.70 СК України підлягають поділу в рівних частках. Що стосується земельної ділянки площею 0,0990 га, з кадастровим номером: 0525610100:04:002:0124 суд встановив, що в період перебування сторін у шлюбі, відповідачу на підставі Розпорядження Ямпільської РДА №470 від 06 жовтня 2011 року було передано безоплатно у власність земельну ділянку для ведення садівництва за рахунок земель запасу Ямпільської міської ради за межами населеного пункту. Що стосується різної дати в розпорядженні Ямпільської районної державної адміністрації №470 від 06 жовтня 2011 року та в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №788999 де дата розпорядження Ямпільської РДА №470 вказана, 06 жовтня 2010 року суд вважає, що дана описка не спростовує наявність зареєстрованого за відповідачем в державному реєстрі 30 грудня 2011 року права власності на земельну ділянку площею 0,0990 га. Окрім цього, площа земельної ділянки, її розташування, які зазначені в розпорядженні Ямпільської РДА №470 відповідають даним в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №788999. Статтею 57 СК України визначений вичерпний перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Так, відповідно п.5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» №4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Такі висновки по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). Таким чином, якщо земельна ділянка була передана безоплатно у власність громадянинові відповідно до вимог ЗК України в період до 08.02.2011 чи після 12.06.2012, то режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється. Така земельна ділянка не підлягає розподілу як спільне сумісне майно подружжя, а має статус особистого майна. Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законодавство у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачає обов`язкове подання для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення таких прав, та визначає приблизний (майже виключний) перелік документів. Водночас при розгляді питання стосовно визначення документів, якими посвідчуються речові права на земельні ділянки, поряд із законодавством з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно слід керуватися положеннями спеціального законодавства у сфері земельних відносин. Так, частиною першою статті 3 ЗК України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникають з моменту державної реєстрації. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Аналіз вказаних норм свідчить про те, що право власності або право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації земельної ділянки. З Державного\~акта на\~право власності\~на земельну\~ділянку серії\~ЯЛ №788999\~виданого на\~підставі розпорядження\~Ямпільської РДА\~№470\~судом встановлено,\~що право\~власності за\~ [PERSON] \~зареєстровано 30\~грудня 2011\~року відділом\~Держкомзему у\~Ямпільському районі\~Вінницької області.\~Таким чином,\~право власності\~на земельну\~ділянку у\~відповідача виникло\~з моменту\~державної реєстрації,\~тобто з\~30\~грудня 2011\~року.\~Оскільки земельна\~ділянка площею\~0,0990\~га,\~з кадастровим\~номером:\~0525610100:04:002:0124,\~набута відповідачем\~ [PERSON] \~внаслідок безоплатної\~передачі із\~земель державної\~власності 30\~грудня 2011\~року,\~тобто у\~проміжок часу\~з 8\~лютого 2011\~року до\~12\~червня 2012\~року,\~тому спірна\~земельна ділянка\~вважається спільною\~сумісною власністю\~подружжя.\~Томувідповідно до ч.1 ст.70 СК України підлягає поділу в рівних частках. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи. Згідно з ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню, а тому в порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер: 0525610100:04:002:0004, площею 0,1000 га, яка розташована по [ADDRESS] ; 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер: 0525610100:04:002:100, площею 0,0706 га, яка розташована по [ADDRESS] ; 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер: 0523610100:04:002:0124, площею 0,0990 га, яка розташована по [ADDRESS] . Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04). Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі та з урахуванням зменшених позовних вимог позивачем, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути понесені останньою витрати на сплату судового збору, згідно квитанції №15 від 13 листопада 2023 року в сумі 2896 грн. 40 коп.

Outcome: approved