Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

Представник позивача, адвокат Палішева Н.О., звернулася до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з вказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер син позивача - [PERSON] (копія свідоцтва про смерть додається). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , яке видане 01 листопада 1993 року органом приватизації в/о «Кривбасруда» УСП. Інші 2/3 частки квартири належать позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , яке видане 01 листопада 1993 року органом приватизації в/о «Кривбасруда» УСП та свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори 14.08.2018. Після спливу 6-ти місячного терміну позивач у нотаріуса дізналася, що окрім неї на спадщину, що залишилася після смерті сина, претендує відповідач - [PERSON] , яка є дружина померлого. 28 березня 2023 року державний нотаріус Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М., видала постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] , у зв`язку із суперечкою між позивачем та відповідачем. Позивач вказує, що після смерті сина для позивача великої несподіванкою стало те, що відповідачка звернулася із заявою про прийняття спадщини, адже хоча остання і перебувала зі спадкодавцем у зареєстрованому шлюбі, але як подружжя вони фактично ніколи не мешкали, бо шлюб свого часу між ними було укладено таємно від батьків, відповідач на 10 років старша за сина позивача, мала доньку від першого шлюбу, і не бажала народжувати дитину у нових стосунках, тому через деякий час шлюб між [PERSON] та [PERSON] фактично був припинений, але розірваним у порядку чинного законодавства не був. За адресою останнього проживання [PERSON] , відповідач ніколи не проживала, на підтвердження даного факту до позову додається акт з місця проживання померлого. А після того як у 2011 році сину було ампутовано праву нижню кінцівку, будь-яке спілкування між подружжям і зовсім припинилося. З того ж часу, тобто з 2011 року, [PERSON] отримав інвалідність 1 групи, у 2016 році [PERSON] отримує статус інваліда 1 групи, який потребує стороннього догляду. Згодом син позивача зовсім втратив можливість пересуватися самостійно, всі тяготи догляду за сином взяла на-себе позивач, яка неодноразово зверталася до відповідача з проханням надавати [PERSON] хоча б невелику допомогу та підтримувати його морально, бо навіть прийняти душ без сторонньої допомоги або приготувати елементарну їжу він самостійно не міг, але після того як відповідач декілька раз все ж таки відвідала свого чоловіка і побачила його стан, більше вона на зв`язок не виходила і від надання будь-якої допомоги і навіть моральної підтримки для нього відмовилася, якихось серйозних вад здоров`я на той час не мала і допомагати з доглядом могла. Всі ці обставини зможуть підтвердити свідки. На підставі вищевикладеного позивач вимушена звернутися до суду із вказаним позовом, в якому просить усунути відповідача від права спадкування після смерті [PERSON] . Представник відповідача, адвокат Велегура М.І., надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач заперечує проти позову, зазначає, що відповідач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 08 вересня 1989 року по день його смерті. В позовній заяві позивач стверджує, що шлюб між померлим та відповідачем був фіктивним, оскільки вони разом не проживали. Однак це не відповідає дійсності, після укладення шлюбу [PERSON] переїхав проживати до відповідача та проживав там до останнього часу. Даний факт можуть підтвердити сусіди відповідача та члени її родини (донька та онук). За час проживання у шлюбі відповідач підтримувала з батьками [PERSON] дружні стосунки, часто приходили разом до них на різні свята та часто їх відвідували. Коли [PERSON] тяжко захворів та отримав інвалідність, шлюб між ними не було розірвано і вони продовжували проживати однією сім`єю. Дійсно, після того як спадкодавець захворів, він тривалий час проводив у лікарні, іноді після виписки з лікарні він проживав у матері, але [PERSON] це вирішував сам та казав, що йому так зручніше буде відвідувати лікарню. Але відповідач постійно доглядала чоловіка разом з його матір`ю. Коли йому ставало краще він знову повертався додому і проживав з відповідачем. За весь час існування їхнього шлюбу, майже 30 років, ні в кого з них не було наміру припинити шлюб. По день смерті [PERSON] знаходився у зареєстрованому шлюбі з відповідачем та ним не було подано заяв ні до суду ні до відділу РАЦС про намір розірвати шлюб. Отже, підстави для усунення відповідача від права спадкування відсутні. Під час розгляду справи позивач пояснила, що з 2011 року її син [PERSON] знаходився у безпорадному стані, відповідач ніколи його не відвідувала, допомоги не надавала, догляд за [PERSON] позивач здійснювала самостійно. Відповідач суду пояснила, що позивач по справі є її «свекрухою». З 1989 року разом з чоловіком мешкали у неї. В подальшому у 2008 році [PERSON] почав мешкати з батьками за власним бажанням, про це його дуже просила мати. Але приїжджав кожного тижня до відповідача та спілкувався з її донькою та її дітьми. У 2009 році у [PERSON] стався інсульт і вона разом з матір`ю відвезли його до лікарні, де відповідач його відвідувала з донькою. У лікарні стався відрив тромбу та чоловіку ампутували ногу. Після лікування [PERSON] почав жити зі своїми батьками. Відвідувала чоловіка регулярно, але за його проханням, оскільки стосунки з його матір`ю не склалися та були напруженими. Про смерть батька [PERSON] повідомив сам та відповідач приїжджала на його похорон. До моменту смерті чоловіка допомагала йому як могла за станом здоров`я, часто відвідувала разом з донькою та онуками, допомагала по дому. Про смерть [PERSON] повідомила позивач, яка просила, щоб донька відповідача їй допомогла з похованням. Матеріальну допомогу чоловікові надавати не могла, у зв`язку з невеликою пенсією. Навпаки, спочатку [PERSON] їй надавав матеріальну допомогу. Також, під час розгляду справи були допитані свідки, зокрема свідок [PERSON] суду пояснила, що бувала в гостях у позивача, її син погано себе відчував. Коли у сина позивача стався інсульт невістка не приходила. Про невістку свідкові розповідача позивач. З померлим свідок не спілкувалась. Також свідкові відомо, що востаннє відповідач приходила до чоловіка в 2017 році. Свідок [PERSON] пояснила, що працює «соціальним працівником», у 2018 році надавала послуги позивачу та її сину. Відвідувала 3 рази на тиждень, допомагала з прибиранням, придбанням ліків та продуктів харчування. Син позивача, [PERSON] своє особисте життя не обговорював. Свідок [PERSON] пояснила, що є племіннецею позивача та двоюрідною сестрою померлого [PERSON] , в середньому раз на 2 місяці відвідувала родину позивача. Бачила відповідача на похованні чоловіка позивача. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивача, знайома з нею близько 15 років. Про невістку свідкові розповідача позивач. З померлим про його особисте життя свідок не спілкувалась. Свідок [PERSON] пояснив, що є сусідом сім`ї [PERSON] , був знайомим з померлим [PERSON] з кінця 1990-х років, допомагав йому з комп`ютером, часто заходив у гості. Про дружину [PERSON] майже нічого не розказував. Свідок [PERSON] пояснила, що знайома з відповідачем з дитинства, з позивачем не знайома. Відповідач була одружена з чоловіком на ім`я [PERSON] , вони разом працювали. Бачила [PERSON] вже без кінцівки та на колясці. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою відповідача, знайома з нею з 2000-х років, з позивачем не знайома. Відповідач була одружена з чоловіком на ім`я [PERSON] , познайомилися з ним, так як разом гуляли з онуками. На той час [PERSON] був без милиць. Проживали разом до моменту, коли [PERSON] потрапив до лікарні. Потім, десь півроку після ампутації, [PERSON] мешкав з відповідачем, а потім переїхав. Під час розгляду справи представник позивача позов підтримала та наполягала на його задоволенні. Відповідач та її представник проти позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, визнавши їх достатніми для ухвалення рішення у справі суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 02.04.2021. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , яке видане 01 листопада 1993 року органом приватизації в/о «Кривбасруда» УСП. Інші 2/3 частки квартири належать позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , яке видане 01 листопада 1993 року органом приватизації в/о «Кривбасруда» УСП та свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори 14.08.2018. Як вбачається з Акта від 30.01.2023, посвідченого управителем ОСББ «Героїв АТО 98» Мороз В.В., за адресою: [ADDRESS] у період з народження [INFO] по [INFO] (дата смерті) проживав [PERSON] ,. Його дружина [PERSON] за даною адресою не зареєстрована та ніколи не мешкала. Зі спадкової справи, заведеної у Четвертій криворізькій державній нотаріальній конторі 27.07.2021 за №359/2021 слідує, що після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини звернулись його мати - [PERSON] та його дружина - [PERSON] . Постановою нотаріуса від 28.03.2023 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із суперечкою між спадкоємцями, а саме між матір`ю та дружиною померлого. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 04.03.2019 у справі №321/1573/17-ц У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Отже, оцінюючи надані позивачем, а також здобуті під час розгляду справи письмові докази у їх сукупності, суд встановив, що останні доводять факт родинних відносин спадкодавця зі сторонами у справі, а саме, що останній був сином позивача та чоловіком відповідача, тяжко хворів та був інвалідом І групи, потребував стороннього догляду. З матеріалів спадкової справи слідує, що між сторонами у справі існує спір, щодо права на спадщину за законом після померлого [PERSON] . Таким чином, письмові докази ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, який її потребував, відсутні. Крім цього, у позові позивач стверджувала, що відповідач та спадкодавець як подружжя фактично ніколи не мешкали. Після того як у 2011 році сину було ампутовано праву нижню кінцівку, будь-яке спілкування між подружжям зовсім припинилося. Син позивача зовсім втратив можливість пересуватися самостійно, всі тяготи догляду за сином взяла на-себе позивач, яка неодноразово зверталася до відповідача з проханням про допомогу, проте остання від надання будь-якої допомоги і навіть моральної підтримки відмовилася. Всі ці обставини зможуть підтвердити свідки. Разом з цим, усі допитані свідки зі сторони позивача ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) будь-яких суттєвих пояснень по суті спору не надали, адже про особисте життя спадкодавця [PERSON] та його стосунки з дружиною (відповідачем) їм не було відомо взагалі, або було відомо зі слів позивача, тому суд ставиться до них критично та до уваги не бере. Покази ж інших свідків опопосередковано підтверджують взаємні добрі стосунки спадкодавця та відповідача, яка відвідувала його за його проханням та здійснювала за ним догляд. Отже, покази свідків також не підтверджують факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю. Слід зазначити, що позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Так виснував Верховний Суд у постанові від 18.10.2021 у справі № 205/4674/19. У справі, яка розглядається, установлено, що спадкодавець [PERSON] перебував у безпорадному стані. Під час розгляду справи позивач не довів, що [PERSON] , який помер [INFO] , звертався до [PERSON] з проханням про допомогу, догляд та утримання, від чого остання ухилялась. Отже, відповідач не вчинила умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Будь-яких обставин, які могли б бути підставою для усунення відповідача від права на спадкування, судом не встановлено. Разом з цим, у ході розгляду справи позивач визнала, що починаючи з 2011 року відповідач періодично відвідувала його сина та подружжя продовжувало спілкуватись, більш того, похованням спадкодавця займалась донька відповідача, яку про це попросила особисто позивач, оскільки в силу свого похилого віку та проблемами зі здоров`ям сама не впоралась. Також, позивач підтвердила свої неприязні стосунки по відношенню до відповідача, яка на її думку, «зламала життя» синові, вийшла за нього заміж та будучи старшою на 10 років не хотіла заводити спільних дітей. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено судові витрати у справі слід залишити за позивачем.\~ На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed