Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

До Дарницького районного суду звернувся [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Шапошнікова Т.Г. з позовом до [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Петрусенко С.П., про поділ майна подружжя в обґрунтування якого зазначив наступне. 05.08.2011 між ним та відповідачкою укладено шлюб, зареєстрований Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис №1301 та видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . Під час шлюбу у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу подружжя придбало трьох кімнатну квартиру [ADDRESS] , яку зареєстровано на ім`я відповідачки. У березні 2017 року 1/8 частка квартири за згодою обох з подружжя була подарована їхньому сину [PERSON] 27 лютого 2019 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. Сторони не дійшли згоди щодо поділу майна у досудовому порядку, у зв`язку з цим, позивач просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності за позивачем на 7/16 частки 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] , та за відповідачем на 7/16 частки 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] . Відповідачка правом на подання відзиву не скористалася. В судове засідання сторони та їх представники не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, до початку розгляду справи по суті від представників сторін до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі та участі сторін. Представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, представник відповідачки - не заперечував проти задоволення позову. Фіксування судового засідання не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. 05.08.2011 між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис №1301 та видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] (а.с. 5). Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27.02.2019 у справі №753/21961/18 (а.с. 5). 27.06.2012 між ПАТ "Холдингова компанія «Київміськбуд» та відповідачкою укладено договір купівлі-продажу майнових прав №16-559/К1461 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] (а.с. 7), на виконання якого складено акт прийому-передачі майнових прав на квартиру до договору купівлі - продажу майнових прав №16-559/К1461 від 27.06.2012 та акт прийому- передачі квартири (а.с. 7, 8). З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія САМ №039871 від 22.05.2014 вбачається, що під час зареєстрованого шлюбу відповідачка набула у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 9). 20.03.2017 відповідачка подарувала 1/8 частку спірної квартири спільному сину сторін - [PERSON] , що підтверджується відповідним договором дарування (а.с. 11). За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачці належить на праві власності 7/8 частки 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] (а.с. 10). З огляду на встановлені судом обставини, суд застосовує наступні норми матеріального права. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частини 1 та 2 ст. 69 СК України передбачають, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що на момент розірвання шлюбу 7/8 частки 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] , належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а 1/8 частки - належить їхньому сину - [PERSON] . Вирішуючи питання про поділ спільного майна подружжя, суд виходить з того, що 7/8 частки 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] , підлягає поділу між сторонами в рівних частках - по 7/16 частки квартири кожній стороні (7/8/2 = 7/16), у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. За пред`явлення даного позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 8052 грн. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов задоволено на 100%, отже, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8052 грн. Також позивач заявив про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 24000 грн. Представник відповідачки надав до суду заперечення на вказану заяву, зазначає, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, просить відмовити у задоволенні клопотання. У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки сформульовані у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19 та № 910/16803/19. Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України витрати, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як зазначено у п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Крім того, позивач окремою заявою до ухвалення рішення суду заявив про розподіл витрат на професійну правову (правничу) допомогу (а.с. 142). У позовній заяві позивач вказав, що орієнтовні витрати на правничу (правову) допомогу адвоката за розгляд справи в суді першої інстанції становить 20000,00 - 35000,00 грн. Проте розрахунок цих витрат позивачем не вказано. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського судувід 14 грудня 2021 року у справі № 922/676/21, на які є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат. З огляду на викладене вище суд зазначає, що відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат». Схожий висновок наведено у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19 та від 31 березня 2021 року у справі № 916/2087/18. З матеріалів справи вбачається, що позивачем фактично понесено витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 24000 грн., що підтверджується: - договором №10/02 від 10.02.2022 року про надання правової допомоги (а.с. 14); - додатком №1 від 10.02.2022 року до договору №10/02 від 10.02.2022 року про надання правової допомоги (а.с. 144); - копіями банківських виписок АТ «Кредобанк» (а.с. 145-151). У відповідності до п. 3.2 договору №10/02 від 10.02.2022 року про надання правової допомоги, вартість надання правової допомоги (розмір гонорару) за цим договором може визначатись сторонами у додатках/додаткових угодах до цього договору. Додатком №1 від 10.02.2022 року до договору №10/02 від 10.02.2022 року про надання правової допомоги встановлено, що вартість послуг адвоката (гонорар) становить 9000,00 грн. та додатково 2500,00 грн. за кожне судове засідання у справі (1 поїздку). Основними критеріями визначення та розподілу судових витрат є їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Схожі правові висновки викладені в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). Ураховуючи наведені у запереченні доводи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, оцінюючи їх обґрунтованість, розумність і співмірність, враховуючи предмет спору, з урахуванням складності відповідних процесуальних питань та їх значення для сторін, а також і те, що стягнення витрат не повинно становити надмірний тягар для іншої сторони, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу в суді, стягуваних з [PERSON] на користь [PERSON] , з 24 000,00 грн. до 10 000,00 грн. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, підлягає зменшенню, оскільки заявлений розмір до відшкодування є очевидно завищений і непропорційний до кількості та змісту вчинених представником позивача процесуальних дій в межах даної справи: представником позивача було складено лише одну заяву по суті (позов), заперечень проти позову (відзиву) від відповідачки до суду не надходило, що не вимагало від представника позивача значних зусиль при підготовці до розгляду справи по суті, враховано кількість відкладених та проведених судових засідань; категорія справи не є специфічною, а навпаки - характеризується відносно сталою судовою практикою та незмінюваністю норм матеріального права. На підставі викладеного,

Outcome: approved