Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд у порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] та на частину автомобіля Hyundai Tucson, державний номер [NUMBER] , 2007 року випуску. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 28.07.2001 року вона уклала шлюб з [PERSON] . В період шлюбу сторонами 30 січня 2003 року на сумісні кошти було придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лученко А.М. реєстровий номер 134. Також в період шлюбу 02.06.2007 року подружжям [PERSON] за сумісні кошти був придбаний автомобіль Hyundai Tucson, державний номер [NUMBER] , 2007 року випуску. І квартира, і автомобіль були зареєстровані на ім`я [PERSON] . Оскільки вказане майно придбавалось подружжям у період шлюбу та за сумісні кошти, то воно є об`єктом спільної власності подружжя і підлягає поділу у рівних частинах. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , у якому просив визнати 5/6 частин квартири [ADDRESS] його особистою приватною власністю. В обґрунтування зустрічного позову посилався та те, що спірна квартира була придбана 30 січня 2003 року за 60 тисяч гривень, з яких 50000 грн. є особистою власністю [PERSON] . В ході судового розгляду представник [PERSON] підтримала позовні вимог у повному обсязі, просила їх задовольнити, зустрічні позовні вимоги не визнала та просила у їх задоволенні відмовити з огляду на таке. Квартира [ADDRESS] була куплена на кредитні кошти та була предметом іпотеки у банку, у якому позичалися гроші, що підтверджується інформацією з Державного реєстру іпотек, договором іпотеки, а відтак необхідності у залученні чи позичанні коштів інших осіб для купівлі квартири не було. Кредит банку був сплачений у повному обсязі подружжям [PERSON] , які обидва працювали. Також судом задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом та змінені анкетні дані позивача [PERSON] на [PERSON] на підставі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 28.11.2018 року, згідно якого прізвище після реєстрації шлюбу обране дружиною - « [PERSON] ». Представник відповідача та позивача за зустрічним позовом в ході судового розгляду визнала позовні вимоги частково, у частині поділу автомобілю, решту частину позовних вимог не визнала, посилаючись на те, що гроші у сумі 50000 гривень для купівлі квартири дали батьки його доверителя, які у свою чергу позичили 50000 гривень у свого родича [PERSON] , на підтвердження надав суду копії розписок. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та задоволення первісного позову, та необґрунтованості та недоведеності позовних вимог зустрічного позову [PERSON] та відмові у задоволенні зустрічного позову виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК\~України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст.\~12\~і\~13 ЦПК України\~засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Статтями\~78,\~81 ЦПК України\~визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 28 липня 2001 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 1097 (свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] ). Судом встановлено,\~що в\~період шлюбу\~сторонами було\~придбано майно,\~а саме: - квартира [ADDRESS] . Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу від 30.01.2003 року, посвідченого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лученко А.М.Ю, реєстровий номер 134, реєстраційним посвідченням, виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер нерухомого майна 26861, та зареєстрована в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за відповідним номером 30.01.2003 року. Вказані дані кореспондуються з інформацією з Державного реєстру речових прав та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Вказана квартира зареєстрована за [PERSON] ; -\~автомобіль Hyundai\~Tucson,\~державний номер\~ [NUMBER] ,\~2007\~року випуску,\~що підтверджується\~ свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 02.06.2007 року РЕВ МВ № 1 ДАІ ГУМВС України в Харківській області на ім`я [PERSON] та відповідними даними Регіонального сервісного центру МВС України у Харківській області щодо реєстрації вказаного транспортного засобу за [PERSON] . У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але за\~кошти,\~які належали\~їй,\~йому особисто;\~4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження№ 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані [PERSON] на підтвердження права особистої власності на 5/6 часток спірної квартири копія розписки [PERSON] від 30.01 2003 року про отримання нею позики у [PERSON] у сумі 50\~000 гривень з зобов`язанням повернення позики до кінця 2003 року та копія розписки [PERSON] від 18.03.2003 року про отримання раніше позичених у нього коштів [PERSON] у сумі 50\~000 гривень судом у якості доказів не приймаються, як неналежні, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування. Те саме стосується наданих суду копій договору купівлі-продажу квартири від 18.03.2003 року, відповідно до якого [PERSON] продала належну їй квартиру [ADDRESS] та копій заяви від 17.12.03 року з видатковим касовим ордером № 1764 від 25.12.2003 на отримання [PERSON] позички у сумі 10\~000 гривен, які не приймаються судом, є неналежними доказами, оскільки не містять будь-яких даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Довід позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що подружжя [PERSON] на час придбання квартири не мало достатніх доходів та що погашення отриманого позивачем за зустрічним позовом кредиту здійснювалось за рахунок отриманих їм коштів від підприємницької діяльності спростовується копією трудової книжки [PERSON] , з якої вбачається, що остання працює з 24.05.2001 року фактично безперервно. З додаткової угоди №1 до договору про обслуговування пластикової карти № НАН2G001100006, укладеної 30.01.2003 року між Комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] вбачається, що останньому 30.01.2003 року, тобто у день купівлі квартири банком був встановлений кредитний ліміт на картковий рахунок [PERSON] у сумі 6600 доларів США строком до 29.01.2010 року. На виконання п. 2 вказаної додаткової угоди між Комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 30.01.2003 року де предметом іпотеки у забезпечення своєчасного повернення отриманої по договору про обслуговування пластикової карти № НАН2G001100006 від 16 січня 2003 року та додаткової угоди « 1 до цього договору від 30.01.2003 року була квартира [ADDRESS] . Вказані докази, надані суду позивачем за зустрічним позовом, підтверджують факт отримання [PERSON] кредитних коштів від Комерційного банку «ПриватБанк» для купівлі спірної квартири. Таким чином судом встановлено, що спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] та автомобіль Hyundai Tucson, державний номер [NUMBER] , 2007 року сторонами було\~придбано за\~час перебування\~у шлюбі,\~а відтак,\~таке майно\~належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та позицією Верховного Суду , викладеною у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19). Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі статтею 8 Конституції Українив Україні визнається і діє принцип верховенства права.Конституція Українимає найвищу юридичну силу. У статті 129\~Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного правау разі його порушення, невизнання або оспорюваннята на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріпленост. 16 цього Кодексу. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першоїстатті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо задоволенні позовних вимог.обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог первісного позивача та про відмову у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved