Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-14 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 12.08.2005 року уклав шлюб з [PERSON] , який станом на день звернення не розірвано. За час шлюбу у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу ними придбано квартиру [ADDRESS] , нежитлове приміщення [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , гаражний бокс [ADDRESS], нежитлові приміщення з [ADDRESS] , транспортний засіб марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , транспортний засіб марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Оскільки придбане майно є їх спільною власністю, [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на частину указаного майна. Ухвалою суду від 05.08.2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] . Окрім того, 11.08.2020 року до суду звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що з 12.08.2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , шлюбні стосунки вони припинили в жовтні 2018 року та не ведуть спільне господарство з вересня 2019 року. Під час шлюбу у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . У шлюбі ними придбано квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , гаражний бокс [ADDRESS], нежитлові приміщення з [ADDRESS] , транспортний засіб марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , транспортний засіб марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Оскільки між сторонами склався певний порядок користування придбаним майном, донька перебуває на її утриманні, а також те, що квартира [ADDRESS] хоча і була набута ними у шлюбі, однак після припинення сумісного проживання вона провела ремонт цієї нерухомості, змінила її статус на нежитлове приміщення, що призвело до зміни її вартості, в подальшому використовує це приміщення та нежитлове приміщення із [ADDRESS] для підприємницької діяльності, [PERSON] просить суд поділити майно між нею та [PERSON] , визнавши в порядку поділу спільного майна подружжя за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , нежитлові приміщення з [ADDRESS] , транспортний засіб марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та визнавши за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , гаражний бокс [ADDRESS], транспортний засіб марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Ухвалою суду від 14.08.2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] . Крім того, ухвалою суду від 14.09.2020 року справи за позовами [PERSON] та [PERSON] об`єднані в одне провадження. Ухвалою суду від 01.10.2020 року суддею Белоконною І.В. задоволено заяву про самовідвід, відведено її від розгляду вказаної об`єднаної справи, у зв`язку із чим повторним автоматизованим розподілом визначено головуючим суддею Жука М.В. У відзиві [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] повінстю, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, зокрема зазначає, що [PERSON] не у повному обсязі зазначено майно, набуте ними під час перебування у шлюбі, а також не враховано що між ними вже склався сталий порядок користування спільним майном. У судовому засіданні [PERSON] та його представник позов підтримали, проти задоволення позову [PERSON] заперечували. [PERSON] повідомив, що зі спільного майна фактично у його володінні перебуває тільки квартира [ADDRESS] та автомобіль «Toyota». В Гаражі залишаються його речі, однак він цим гаражем не користується. [PERSON] та її представник у судовому засіданні проти первісного позову заперечували, зустрічний позов просили задовольнити. [PERSON] зазначила, що у її фактичному володінні перебувають квартира [ADDRESS] та автомобіль «Opel». Спірні нежитлові приміщення вона використовує для власної підприємницької діяльності. При цьому переведення квартири під [ADDRESS] з жилої на офісне приміщення вона проводила за власні кошти вже після розірвання шлюбу з [PERSON] та без його згоди. Зміна призначення нерухомості значно вплинуло на її вартість. Також просить врахувати при поділі майна ту обставину, що їх дочка перебуває на її утриманні. Крім того, [PERSON] погоджується виплатити колишньому чоловіку різницю у вартості майна, яке вона просить залишити за собою. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовів, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Частинами 1 та 2 ст. 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом установлено, що 12.08.2005 року між [PERSON] та [PERSON] , прізвище якої змінено на [PERSON] , укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 9). [INFO] у сторін народилась дитина - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 10). Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02.10.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т. 1 а.с. 142). 10.02.2012 року [PERSON] придбано за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 11-14). 11.09.2013 року [PERSON] за договором купівлі-продажу придбано гаражний бокс [ADDRESS] (т. 4 а.с. 118-119). 16.09.2015 року [PERSON] за договором купівлі-продажу нерухомого майна придбано нежитлові приміщення з [ADDRESS] (т. 4 а.с. 93-96). 24.05.2016 року [PERSON] придбано згідно реалізаційної накладної ТОВ «Автоконцепт» автомобіль марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, а згідно свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , цей автомобіль зареєстровано на праві власності за [PERSON] , д.н.з. [NUMBER] (т.1 а.с. 19, 20, 92). 30.09.2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що вбачається із свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (т.1 а.с. 99-100) 09.10.2017 року [PERSON] придбано за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] за 1 791 575 грн. 28 коп. (т. 4 а.с. 18-21). За інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 09.10.2017 року приватним нотаріусом Авдієнко В.В. прийнято рішення індексний номер 37477419 про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 90,58 кв. м за [PERSON] (т. 4 а.с. 23). [PERSON] виступила замовником за проектом від 09.01.2019 року щодо реконструкції квартири [ADDRESS] на нежитлове приміщення, що вбачається із повідомленням про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів Реєстраційний номер - КВ101210402289, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) «Реконструкція нежитлового приміщення [ADDRESS] , що в подальшому було скасовано (т. 4 а.с. 28-30). 17.09.2020 року Департаментом містобудування та архітектури ВО КМР (КМДА) затверджені містобудівельні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва - реконструкція у нежитлове приміщення квартири [ADDRESS] за замовленням [PERSON] (т. 4 а.с. 36-40). За інформацією з Порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва 26.11.2020 року Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва ВО КМР (КМДА) зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Реєстраційний номер - КВ051201123539, а 02.04.2021 року - декларацію про готовність до експлуатації об`єкта «Реконструкція нежитлового приміщення [NUMBER] під офісне приміщення з влаштуванням вхідної групи». Реєстраційний номер - КВ101210402289 (т. 4 а.с. 54-59, 73-75). 15.07.2021 року ПП «КБС-100» виготовлено технічний паспорт на групу нежитлових приміщень [ADDRESS] , у якому зазначена загальна площа приміщення 96,5 кв. м (т. 4 а.с. 82-86). З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається внесення відомостей про об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , як нежитлове приміщення (офісне приміщення) власником якого вказано [PERSON] (т. 4 а.с. 87). 16.05.2018 року [PERSON] за договором купівлі-продажу придбано квартиру [ADDRESS] (т. 4 а.с. 123-126). 31.08.2018 року [PERSON] за договором купівлі-продажу придбано квартиру [ADDRESS] (т. 4 а.с. 132-135). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав є визнання права. Згідно ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). При цьому, згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 66 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. За змістом ч. 2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи, що під час розгляду справи на підставі поданих сторонами доказів установлено, що спірне майно, яке заявлено сторонами до поділу набуто ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі до припинення фактичних шлюбних відносин, суд дійшов висновку про те, що це майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] . При цьому, до спільної сумісної власності подружжя [PERSON] суд також відносить нежитлове приміщення [ADDRESS] , оскільки ця нерухомість набувалась сторонами під час перебування у шлюбі, а зміна її призначення із жилої та нежитлову відбувалось без згоди [PERSON] , як співвласника цього майна. При поділу спільного майна подружжя суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як роз`яснено у п.п. 23 та 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 року у справі № 14-22цс20 (провадження № 14-22цс20) сформовано правовий висновок за яким при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зауважила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (п. 6.13), від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (п. 82). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63). Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18 (п. 27). Враховуючи, що під час розгляду справи установлено, що між сторонами склався сталий порядок окремого користування транспортними засобами, а також квартирою [ADDRESS] та квартирою [ADDRESS] , що використовуються сторонами для особистого проживання, суд дійшов висновку про його збереження, оскільки за встановлених обставин це слугуватиме найбільш ефективному вирішенню спору між колишнім подружжям та в цілому забезпечить їх особисті потреби, а також відповідатиме принципу процесуальної економії. Решта нерухомості, що набувалась у спільну сумісну власності, на думку суду, не охоплюється межами розумного забезпечення життєвих потреб, а тому підлягає поділу між сторонами шляхом визначення ідеальних часток у цьому майні. При цьому суд враховує, що спірні нежитлові приміщення використовуються з метою отримання прибутку, а тому надання переваги лише одному з подружжя та виділення цієї нерухомості взамін на компенсацію призведе до позбавлення можливості іншого в майбутньому отримувати прибуток від цього майна, що явно не відповідає принципу справедливості. Вирішуючи питання розміру грошової компенсації за різницю у вартості виділеної частки у спільному сумісному майні подружжя суд враховує висновок експертів Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № КСЕ-19/111-21/52223 від 13.06.2023 року, з урахуванням уточнення експертом Кравченком С.А. цього висновку у судовому засіданні 14.03.2024 року. Так, згідно висновку експертів КНДКЦ МВС України № КСЕ-19/111-21/52223 від 24.05.2022 року ринкова вартість виділених [PERSON] квартири [ADDRESS] складає 2 697 666 грн. 00 коп., транспортного засобу марки «Toyota» моделі «Highlander», д.н.з. [NUMBER] , становить 803 215 грн. 61 коп., а вартість виділених [PERSON] квартири [ADDRESS] 2 976 100 грн. 00 коп., транспортного засобу марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , 216 201 грн. 57 коп. Тобто, вартість майна виділеного в порядку поділу [PERSON] становить 3 500 881 грн. 61 коп. (2 697 666 грн. 00 коп. + 803 215 грн. 61 коп.) Вартість майна виділеного в порядку поділу [PERSON] становить 3 192 301 грн. 57 коп. (2 976 100 грн. 00 коп. + 216 201 грн. 57 коп.). Таким чином різниця між вартістю виділеного сторонам майна, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] становить 308 580 грн. 04 коп. (3 500 881 грн. 61 коп. - 3 192 301 грн. 57 коп.). При цьому суд відхиляє доводи [PERSON] та її представника щодо врахування при поділі майна вартості нежитлового приміщення [ADDRESS] до зміни його статусу з жилого на нежитлове та після, оскільки, як було встановлено під час судового розгляду, такі зміни відбувалися без належної згоди іншого співвласника, що не змінює розмір часток сторін у праві власності на це майно, а лише у разі доведеності понесення витрат на це може бути підставою для пред`явлення вимоги про їх компенсування, яку в межах цієї справи [PERSON] не заявляла. Також суд не знаходить підстав для відступлення від рівності часток при поділі спірного майна за вимогою [PERSON] з підстав, передбачених ч. 3 ст. 70 СК України, а тому його поділ здійснюється між сторонами в рівних частках. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Інші доводи сторін не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зроблених на підставі них висновків і виходять за межі підстав та предмету позовів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Outcome: partial