Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

[PERSON] 13 вересня 2023 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві та із своїм представником у судовому засіданні посилаються на те, що [INFO] помер [PERSON] , який проживав з позивачем в період часу з січня 2015 року по дату смерті за адресою: [ADDRESS] . 13 жoвтня 2022 року, позивач звернувся до [PERSON] , приватного нотаріуса ДМНО з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Однак постановою [PERSON] , приватного нотаріуса ДМНО від 13 жовтня 2022 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Підставою відмови нотаріус указала те, що [PERSON] не є спадкоємцем за заповітом, а також не відноситься до спадкоємця будь-якої із черг, визначених ЦК України. [PERSON] являється чоловіком матері позивача [PERSON] згідно свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 26 березня 1976 року, факт того, що [PERSON] доводиться позивачу матір`ю підтверджується свідоцтвом пре народження Серії [NUMBER] від 24 лютого 1960 року. [PERSON] та [PERSON] проживали разом за адресою: [ADDRESS] у квартирі, яка належала померлій [PERSON] (матері позивача). [INFO] померла мати позивача [PERSON] , після смерті [PERSON] померлий [PERSON] (вітчим позивача) переїхав проживати до своєї квартири за адресою: [ADDRESS] . Однак, оскільки [PERSON] вже був у похилому віці, він почав часто хворіти, позивач почав постійно їздити до нього, возив йому ліки, готував їжу та займався побутовими питаннями, оскільки вони були не чужими людьми, завжди підтримували хороші стосунки, позивач ставився до [PERSON] з повагою, хоч він і не був йому рідним батьком, однак стосунки у них були не дивлячись на це немов з рідним. Але, постійно відвідувати [PERSON] позивач не мав змоги і вони вирішили з ним, що краще буде якщо він переїде проживати до позивача, а саме за адресою де він проживав: [ADDRESS] . Факт того, що померлий [PERSON] проживав разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , за період часу з січня 2015 року по грудень 2021 року підтверджується Актом про проживання від 20 грудня 2022 року складеного при трьох свідках: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , та завіреного підписом та печаткою Голови правління ОСББ «Дарниця» Івчук Т.О. У померлого [PERSON] інших родичів або близьких людей крім позивача не має. Крім позивача до нотаріуса Білецької В.І., приватного нотаріуса ДМНО, з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався. У зв`язку з тим, що реєстрація місця проживання позивача не співпадає з реєстрацією місця проживання його померлого вітчима, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину. Отже, він вимушений звернутися до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим [PERSON] , так як реєстрація могла бути в них різна і тому позивач змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив захистити право позивача як члена сім`ї з [PERSON] та встановити факт проживання його, [PERSON] , з його вітчимом [PERSON] , який помер [INFO] однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] а саме з січня 2015 року по грудень 2021 року та визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] , [PERSON] , задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, надав відзив на позов, де заперечували проти позовних вимог в частині визнання права власності на спадщину, оскільки позов передчасний, не доведений і не обгрунтований, їх дії відповідають закону, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали, не заперечував проти розгляду справи за їх відсутністю за наявними матеріалами і просили в задоволенні позову відмовити. Суд вважає, що відсутність (повторна) відповідача не перешкоджає розгляду справи. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Третя особа приватний нотаріус ДМНО Білецька В.І. та/або її представник в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, її дії відповідають закону, нічиїх прав не порушувала і будь-якої шкоди не завдавала, не заперечувала проти розгляду справи за їх відсутністю за наявними матеріалами. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши позицію сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з наданих документів та позиції позивача і представника відповідача судом з`ясовано, що [INFO] помер [PERSON] , свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] від 08 грудня 2021 року, який проживав з позивачем в період часу з січня 2015 року по дату смерті за адресою: [ADDRESS] . 13 жoвтня 2022 року, позивач звернувся до [PERSON] , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Постановою Білецької В.І., приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу від 13 жовтня 2022 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Підставою відмови нотаріус указала те, що [PERSON] не є спадкоємцем за заповітом, а також не відноситься до спадкоємця будь-якої із черг, визначених Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш п`яти років до часу відкриття спадщини. Згідно Інструкції про вчинення нотаріальних дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, діючої на час відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом із спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання пазом і спадкодавцем можуть бути; довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем. Згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Отже, у випадку, якщо спадкоємець фактично постійно проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, проте у його паспорті відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання разом із спадкодавцем, а також відсутні докази, визначені Порядком вчинень нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець мас право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. [PERSON] являється чоловіком матері позивача [PERSON] згідно свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 26 березня 1976 року, факт того, що [PERSON] доводиться позивачу матір`ю підтверджується свідоцтвом пре народження Серії [NUMBER] від 24 лютого 1960 року. [PERSON] та [PERSON] проживали разом за адресою: [ADDRESS] у квартирі яка належала померлій [PERSON] (матері позивача). [INFO] померла мати позивача [PERSON] згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 25 серпня 1995 року, після смерті [PERSON] померлий [PERSON] (вітчим позивача) переїхав проживати до своєї квартири за адресою: [ADDRESS] Однак, оскільки померлий [PERSON] , вже був у похилому віці, він почав часто хворіти, позивач почав постійно їздити до нього, возив йому ліки, готував їжу та займався побутовими питаннями, оскільки вони були не чужими людьми, завжди підтримували хороші стосунки, позивач ставився до [PERSON] з повагою хоч він і не був йому рідним батьком, однак стосунки у них були не дивлячись на це немов з рідним. Але, постійно відвідувати [PERSON] позивач не мав змоги і вони вирішили з ним, що краще буде якщо він переїде проживати до позивача, а саме за адресою де він проживав: [ADDRESS] . Факт того, що померлий [PERSON] проживав разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , за період часу з січня 2015 року по грудень 2021 року підтверджується Актом про проживання від 20 грудня 2022 року складеного при трьох свідках: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , та завіреного підписом та печаткою Голови правління ОСББ «Дарниця» Івчук Т.О.. У померлого [PERSON] інших родичів або близьких людей крім позивача не має. Крім позивача до нотаріуса Білецької В.І., приватного нотаріуса ДМНО, з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався. За змістом ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. У зв`язку з тим, що реєстрація місця проживання позивача не співпадає з реєстрацією місця проживання його померлого вітчима, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину. Отже, він вимушений звернутися до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим [PERSON] , так як реєстрація могла бути в них різна і тому позивач змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив захистити право позивача як члена сім`ї з [PERSON] , з яким він проживав не менше п`яти років до його смерті. Обставини цього факту підтверджуються, на його думку, крім вимог та наданих документів, також свідченнями сторін і свідків. Для упорядкування документів і вирішення питань зі своїми правами, майном та іншим позивач вимушений був звертатися до суду з позовною заявою про захист своїх прав, встановлення факту проживання однією сім`єю в певний час та визнання права на спадщину. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Судом встановлено, що дійсно [INFO] помер [PERSON] , свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] від 08 грудня 2021 року, який проживав з позивачем в період часу з січня 2015 року по дату смерті за адресою: [ADDRESS] . 13 жoвтня 2022 року, позивач звернувся до [PERSON] , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Постановою Білецької В.І., приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу від 13 жовтня 2022 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Підставою відмови нотаріус указала те, що [PERSON] не є спадкоємцем за заповітом, а також не відноситься до спадкоємця будь-якої із черг, визначених Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш п`яти років до часу відкриття спадщини. Згідно Інструкції про вчинення нотаріальних дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, діючої на час відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом із спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання пазом і спадкодавцем можуть бути; довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем. Згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Отже, у випадку, якщо спадкоємець фактично постійно проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, проте у його паспорті відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання разом із спадкодавцем, а також відсутні докази, визначені Порядком вчинень нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець мас право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. [PERSON] являється чоловіком матері позивача [PERSON] згідно свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 26 березня 1976 року, факт того, що [PERSON] доводиться позивачу матір`ю підтверджується свідоцтвом пре народження Серії [NUMBER] від 24 лютого 1960 року. [PERSON] та [PERSON] проживали разом за адресою: [ADDRESS] у квартирі яка належала померлій [PERSON] (матері позивача). [INFO] померла мати позивача [PERSON] згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 25 серпня 1995 року, після смерті [PERSON] померлий [PERSON] (вітчим позивача) переїхав проживати до своєї квартири за адресою: [ADDRESS] Однак, оскільки померлий [PERSON] , вже був у похилому віці, він почав часто хворіти, позивач почав постійно їздити до нього, возив йому ліки, готував їжу та займався побутовими питаннями, оскільки вони були не чужими людьми, завжди підтримували хороші стосунки, позивач ставився до [PERSON] з повагою хоч він і не був йому рідним батьком, однак стосунки у них були не дивлячись на це немов з рідним. Але, постійно відвідувати [PERSON] позивач не мав змоги і вони вирішили з ним, що краще буде якщо він переїде проживати до позивача, а саме за адресою де він проживав: [ADDRESS] . Факт того, що померлий [PERSON] проживав разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , за період часу з січня 2015 року по грудень 2021 року підтверджується Актом про проживання від 20 грудня 2022 року складеного при трьох свідках: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , та завіреного підписом та печаткою Голови правління ОСББ «Дарниця» Івчук Т.О.. У померлого [PERSON] інших родичів або близьких людей крім позивача не має. Крім позивача до нотаріуса Білецької В.І., приватного нотаріуса ДМНО, з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався. Згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. З СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За нормами ч. 2 ст. 1258 Цивільного кодексу України - «Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу». Згідно ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в судовому засіданні необхідно дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідним документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщині спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійної проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факт прийняття спадщини. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянств які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільні вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За змістом п. 3.22 розділу 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого 22 лютого 2012 року за № 282/20595, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те. що спадкоємець на день смерті проживав разом із спадкодавцем. У зв`язку з тим, що реєстрація місця проживання позивача не співпадає з реєстрацією місця проживання його померлого вітчима, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину. Отже, він вимушений звернутися до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим [PERSON] , так як реєстрація могла бути в них різна і тому позивач змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. У постанові Верховного Суду у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18) зроблено висновок, що «для набуття права на спадкування за законом на підставі положень статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем: б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю». Стаття 1220 ЦК України передбачає, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України презумується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України. Позивачем доведено факт спільного проживання зі спадкодавцем на момент смерті, оскільки відповідно до статті 1264 ЦК України він є спадкоємцем четвертої черги за законом, відтак, на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину. Отже,

Outcome: approved