Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

28 жовтня 2021 року до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] , подана його представником - адвокатом Винниченком М.П., до [PERSON] , в якій позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] відсотки за користування коштами, пеню, інфляційні втрати та 3% річних втрати від знецінення неповернутих коштів за час невиконання умов договору та невиконання рішення суду про стягнення суми у розмірі 6192914,38 грн, а також судовий збір, відшкодування витрат на правову допомогу (гонорар адвокату) 619291,43 грн та вартість поточних судових основних витрат на правову допомогу у розмірі 20000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року у справі №760/7747/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу було задоволено. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором новації (зміни) зобов`язання у позику від 10 серпня 2017 року у розмірі 3320584,88 грн, що складається: із тіла заборгованості - 3097091,30 грн, відсотків за договором у розмірі 37193,43 грн. пені у розмірі 50000 грн та 3% річних у розмірі 86300,15 грн. В іншій частині позову було відмовлено. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 6896,27 грн. В апеляційному порядку рішення не оскаржувалось. 13 квітня 2021 року рішення набрало законної сили, однак залишається не виконаним, отже позивач має право на стягнення інфляційних збитків та трьох процентів річних за весь час прострочення. Крім того, оскільки розрахунок позовних вимог був здійснений станом на 12 жовтня 2018 року, позивач також просить стягнути з відповідача відсотки за користування грошима за період прострочення виконання рішення суду в розмірі 2963069,98 грн та пеню в розмірі 2244896,72 грн. Згідно розрахунку позивача, інфляційне збільшення боргу становить 694009,70 грн, 3% річних - 290938 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач звернувся до суду з указаним позовом. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 листопада 2021 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02 листопада 2021 року вказану позову заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі суду. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 січня 2022 року справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Відповідно до ухвали суду від 21 березня 2023 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання, призначене на 29 лютого 2024 року не з`явився, однак подав до суду клопотання, в якому просить розгляд справи проводити без участі представника позивача та не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час, дату і місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином через оголошення на офіційному сайті Солом`янського районного суду м. Києва, однак причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, а також те, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року у справі № 760/7747/18 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу було задоволено частково, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором новації (зміни) зобов`язання у позику від 10 серпня 2017 року у розмірі 3320584,88 грн, що складається із: тіла заборгованості 3097091,30 грн, відсотки у розмірі 37193,43 грн, пені у розмірі 50 000 грн, та 3% річних у розмірі 86 300,15 грн. Покликаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору та рішення суду про стягнення заборгованості, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь суму відсотків за користування коштами за весь період користування коштами у розмірі 2 963 069 грн, пеню у розмірі 2 244 896,72 грн, інфляційне збільшення боргу у розмірі 694 009,70 грн та 3% річних у розмірі 290 938 грн, що разом становить 6 192 914,28 грн. Ст.ст.15, 16 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно п.2.1 договору новації (зміни) зобов`язання у позику розмір процентів за цим договором складає 12,5% річних від суми позики, що підлягає сплаті згідно п.4.1 цього договору і сплачується в день повернення разом із частиною позики, що підлягає сплаті. Згідно розрахунку позивача, сума відсотків за користування грошовими коштами становить 2 963 069,98 грн із розрахунку 2787,46 грн х 1063 днів користування. Відповідно до ч.1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені. Нормами ч.1 ст.1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до п.5.2 договору новації (зміни) зобов`язання у позику при порушенні позичальником строку повернення позики, визначеного п.4.1 цього договору, позичальник повинен сплатити на поточний рахунок позикодавця пеню в розмірі 12,5% річних від суми прострочення за кожен день такого прострочення повернення позики. Згідно розрахунку позивача, сума пені становить 2 244 896,72 грн. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що «Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою». При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19 постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19). З правового аналізу зазначених норм вбачається, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох відсотків річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16, провадження № 14 -254цс19. Згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. З матеріалів позову вбачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення коштів саме на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». Враховуючи наведене, після ухвалення судом рішення про стягнення з відповідача заборгованості зобов`язання відповідача щодо сплати заборгованості не припинилося та триває до його фактичного виконання. Доказів погашення заборгованості відповідачем не надано. На час розгляду справи рішення у справі № 757/2543/16-ц є чинним та таким, що набрало законної сили. При цьому суд зазначає, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням трьох процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання трьох процентів річних, від простроченої суми, передбачених ст.625 ЦК України. При цьому, суд враховує, що наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України). Згідно наданого позивачем розрахунок, сума 3% річних за період з 13.10.2018 року по 13.09.2021 року становить 290 938 грн, розмір інфляційних втрат за вказаний період становить 694 009,70 грн. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком суми відсотків, пені, 3% річних та інфляційних та вважає його таким, що відповідає обставинам та ґрунтується на вимогах чинного законодавства. У той же час, відповідачем відзиву на позовну заяву не подано, в тому числі не надано доказів здійснення будь-яких дій, спрямованих на повне чи часткове погашення заборгованості, доказів неприйняття позивачем від відповідача коштів на таке погашення або відмови від прийняття, як і прострочення, стороною відповідача суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку що, позов є обґрунтований та підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно з ч.1, ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем заявлено витрати на правничу допомогу - 20000 грн. Статтею 59 Конституції закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до ст.1 Закону України « Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом статей 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Позивач зазнає, що користуючись своїм правом, уклав договір з адвокатом Винниченком М.П. На виконання вказаного договору адвокатом було надано позивачеві ряд послуг, орієнтовна вартість яких становить 20000 грн. Однак, до позову не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, в тому числі й договору, укладеного з адвокатом, на який посилається в позовній заяві, що позбавляє суд можливості встановити його правову природу. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 20000 грн. На підставі ст.141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 11350 грн в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору.

Outcome: approved