Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

[PERSON] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ) звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ), якою просить стягнути з відповідача на його користь борг за розпискою в сумі 36568 гривень 60 копійок та проценти від суми позики у розмірі 851 гривня 60 копійок. Підставою позову вказує не виконання відповідачем своїх обов`язків. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 27 липня 2023 року суддею Валігурською Л.В. провадження у справі було відкрито. Справу вирішено розглянути за правилами спрощеного позовного провадження, а перше судове засідання призначено на 20 вересня 2023 року об 10 годині 30 хвилин. 18.09.2023р. представник відповідача ознайомився з матеріалами справи, отримав копію позовної заяви з додатками та ухвалу про відкриття провадження. Однак 20.09.2023р. розгляд справи було відкладено судом на 10.10.2023р., 09год.30хв., проте розгляд справи не відбувся і в цю дату, оскільки суддя була у щорічній відпустці. 19.09.2023р. та 10.10.2023р. позивач подав клопотання про розгляд справи без його участі. А 11.10.2023р. представник відповідача подав до суду відзив на позов, без будь-яких доказів. Разом з цим, 16.11.2023 року згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Коваленка Д.С., у зв`язку із чим суд призначив справу до судового розгляду на 15 грудня 2023 року. 15.12.2023р. позивач знову подав заяву з проханням позов задовольнити та розглянути справу без нього. Але через першу неявку відповідача (як повідомив суду його представник, через хворобу та наслідки перенесеного інсульту) розгляд справи було відкладено, один раз, як необхідний випадок, на 22.01.2024р., 11 год. Про що, під розписку був повідомлений представник відповідача. 20.12.2023р. позивач подав клопотання про залучення до матеріалів справи оригіналу розписки. Але 22.01.2024р. суд знову відклав судове засідання на 29.02.2024р., 15год., на підставі клопотання представника відповідача у зв`язку із тим, що він буде зайнятий в іншому судовому процесі, в іншому суді, хоча суд узгоджував із ним дату проведення судового засідання. І от, 29.02.2024р. представник відповідача з`явився у судове засідання, але знову заявив клопотання про необхідність відкладення судового засідання через неявку його клієнта, який з його слів хворіє, проходить реабілітаційний період і не може прибути до суду. Проте на питання головуючого про те, які докази можуть це підтвердити, якою саме хворобою хворіє його клієнт, проходить яку-небудь реабілітацію, і чи дійсно хвороба не дозволяє з`явитись його клієнту до суду протягом такого тривалого часу представник відповів, що надати суду такі докази не може, вони будуть надані пізніше, після одужання його клієнта, але коли воно буде мати місце він точно не знає. І оскільки представник відповідача так і не зміг пояснити суду, якою саме хворобою хворіє його клієнт, з якого періоду часу, і яким чином ця хвороба не дозволяє його клієнту з`являтись до суду, починаючи з 20.09.2023р. (тобто вже більше ніж 5 місяців) а також тому, що представник відповідача так і не надав суду докази хвороби його клієнта, докази перенесеного відповідачем інсульту, докази дійсного стану здоров`я його клієнта на даний момент, який би дійсно виключав можливість явки його клієнта до суду, і у зв`язку із тим, що сам представник відповідача з належно оформленими повноваженнями на представництво відповідача з`явився до суду, а позивач вже тричі подавав клопотання про розгляд його справи без його участі, і з урахуванням того, що справа знаходилась на розгляді суду з 27.07.2023р., суд без виходу до нарадчої кімнати, на підставі п.4 ч.3 ст.223 ЦПК України, постановив ухвалу про розгляд справи по суті, без участі позивача та відповідача, який не з`явився. При цьому суд враховував і те, що у судовому засіданні, яке відбулось 15.12.2024р., представник відповідача повідомляв суд про те, що його клієнт вже у січні 2024 року пройде реабілітацію і з`явиться до суду, а якщо ні- то він сам, представник відповідача, буде брати участь у справі самостійно. Далі, головуючий оголосив про перехід до з`ясування обставин у справі та дослідження доказів, оголосив позицію позивача за даними позову (оскільки позивач був відсутній) та надав слово для виступу представнику відповідача, який почав заявляти усне клопотання про відкладення судового засідання з метою визнання обов`язкової явки позивача, але потім заявив клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, з метою з`ясування того, кому належить підпис на розписці (його клієнту чи іншій особі), по ходу формулюючи питання, намагаючись пригадати правильну та повну назву експертної установи, якій на його думку слід доручити проведення експертизи, не зазначаючи про об`єкти для дослідження, і ніяк не пояснюючи те, яким чином, якщо його клієнт хворіє, можна буде забезпечити експертів зразками підписів його клієнта. При цьому, представник відповідача так і не зміг пояснити суду, чому він або його клієнт не подавали таке клопотання до суду разом із відзивом на позов (або пізніше, але до початку першого судового засідання за участю представника), якщо одразу у відзиві представник відповідача вже посилався на те, що його клієнт не писав розписки та не брав грошові кошти у позивача. Жодних поважних причин, які би цьому заважали, представник відповідача так повідомити і не зміг, а лише знову посилався на хворобу його клієнта, при цьому не пояснюючи суду, як хвороба його клієнта заважала саме йому, його представнику з повноваженнями, подати таке клопотання заздалегідь для того, аби із ним міг ознайомитись позивач, який має право знати про таке клопотання, і більш того, ставити свої питання або ж не погоджуватись із ним по суті. Тому зважаючи на це, а також стадію, на якій було заявлено дане клопотання, його форму та суть, а також явну мету затягнути розгляд справи або ж відкласти, на підставі п.5ч.5ст.12 та п.1.ч.2 та ч.3 ст.44 ЦПК України, без виходу до нарадчої кімнати, суд постановив ухвалу, якою визнав вказане клопотання представника відповідача зловживанням процесуальними правами та залишив його без розгляду по суті. З цих же підстав, і також ухвалою, суд визнав зловживанням процесуальними правами, клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи з метою обов`язкової явки позивача для його допиту аби він підтвердив, що він з відповідачем ніколи не бачився і гроші йому не передавав. Тут суд також виходив із стадії, на якій його було заявлено, того, що таке клопотання по суті, було спрямовано на відкладення розгляду справи та перекладання обов`язку доказування обставини, на яку посилався представник відповідача у відзиві, на протилежну сторону. Після цього, суд перейшов до дослідження доказів, і розглянув справу по суті. Аргументи учасників спору. Позиція позивача. 18 травня 2023 року було передано в борг відповідачу грошові кошти в розмірі 1000 доларів США. На підтвердження отримання відповідачем цих грошових коштів, була складена письмова розписка від 18 травня 2023 року, в якій були зазначені умови повернення цих грошових коштів, зокрема до 20.06.2023р. Але відповідач зобов`язання з повернення позики, не виконав. І тому він звернувся до суду за захистом своїх порушених прав щодо повернення йому грошових коштів у розмірі 36568грн.60 коп., що є гривневим еквівалентом позиченої в нього суми позики, за курсом НБУ, а також процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ, що складає у гривневому еквіваленті 851 грн.60коп. Позиція представника відповідача. Відповідач не позичав грошові кошти в позивача, відповідач не писав боргової розписки позивачу та відповідач в категоричній формі заперечує факт договору позики грошових коштів у валюті в позивача у зв`язку із чим вважають всі вимоги позивача безпідставними та незаконними, докази на підтвердження своїх вимог неналежними та недостовірними. Тому просили відмовити позивачу у задоволені позовних вимог. Оцінка суду щодо фактів. 18 травня 2023 року [PERSON] ( [INFO] ; який проживає в [ADDRESS] , серія паспорта [NUMBER] виданий Коломийським МВ УМВС в Івано-Франківській області) уклав із [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , який проживає [ADDRESS] ) договір позики, на підтвердження чого видав йому і підписав розписку, за якою [PERSON] позичив у [PERSON] 1000 доларів США, які зобов`язується повернути до 20 червня 2023 року (а.с.8,59 - копія та оригінал розписки). Суд не може погодитись із аргументами представника відповідача про те, що [PERSON] такі грошові кошти не позичав, і не підписував ніякої розписки, оскільки це спростовується оригіналом вказаної розписки. А будь-яких доказів, які були би подані суду у передбаченому цивільним процесуальним кодексом України порядку та спростовували б фактичні дані, вказані у цій розписці, ні відповідач, ні його представник до суду не подали (а.с.1-68). Як і доказів того, що [PERSON] повернув [PERSON] вказану суми позики або будь-яку її частину (а.с.1-68). Оцінка суду правовідносин учасників спору. Із встановлених обставин вбачається, що між сторонами виникли цивільні (зобов`язальні) правовідносини, в яких позивач виступає позикодавцем, а відповідач позичальником, та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобов`язанні, на повернення йому відповідачем, як боржником у цьому зобов`язанні, отриманої позики та сплати процентів. Оцінка суду щодо права позивача на позику. Права і обов`язки громадянина визначаються виключно законами України (пункт 1 частини 1 статті 92 Конституції України). І, зокрема ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, в силу положень ч.2 статті 509, п.1 ч.2 статті 11 та ч.1 статті 629 ЦК України такі зобов`язання можуть виникати і з договорів, які стають обов`язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень ч.1 статті 1046 Цивільного Кодексу України за договором про надання позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З огляду на фактичні дані, які містяться у розписці від 18 травня 2023 року сторони уклали договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, а відповідач взяв на себе зобов`язання їх повернути шляхом повернення суми позики у строк до 20 червня 2023 року (а.с.8). Факт належного виконання позикодавцем [PERSON] свого зобов`язання з передачі позики [PERSON] , підтверджується розпискою (а.с.8), яка також свідчить і про те, що позику отримав саме [PERSON] . Виходячи з положень частин перших статей 526, 529 та 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Поряд з цим, згідно з частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Сторони договору встановили, що [PERSON] зобов`язується повернути суму позики у строк до 20 червня 2023 року (а.с.8). Отже, позивач та відповідач, встановили порядок і строк виконання зобов`язання з повернення позики. Суд вважає, що встановлений сторонами договору зміст зобов`язання та умови його виконання повністю узгоджуються з положеннями статті 1046, частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо повернення грошей у валюті США. Оскільки за вказаними положеннями, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Також суд враховує, що в силу положень статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, однак сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Що в свою чергу узгоджується із положеннями статті 533 ЦК України за якими, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях, але якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом з цим, суд враховує і застосовує правовий висновок Великої палати Верховного Суду, наданий ним у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц. Зокрема у тій частині, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право увалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частини 1 статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до положень частини першої статті 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання). В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позичальник належно виконав взяте на себе зобов`язання по поверненню суми позики позикодавцю та повернув йому позику у розмірі 1000 доларів США або її частину, у доларах США чи у будь-якій іншій валюті (а.с.1-68). Тож зважаючи на встановлені обставини, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобов`язання на підставі договору позики, по її поверненню, а тому вважає доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобов`язанні, на повернення йому відповідачем, як боржником, суми позики у розмірі 36568грн.60коп., що є еквівалентом 1000 доларів США, за курсом Національного банку України. Тому суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики в розмірі 36568 гривень 60 копійок, а не в розмірі 1000 доларів США, підлягають задоволенню повністю. Позивач не заявив до стягнення суму саме в доларах США, має право просити суд стягнути суму саме в гривнях, що він і зробив, а суд, зважаючи на частину 1 статті 13 ЦПК України розглядає справи в межах, заявлених позивачем вимог і не може з власної ініціативи виходити за ці межі. Оцінка суду щодо права позивача на проценти від позики. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець дійсно має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. І суд відзначає, що зміст наданої суду розписки не містить будь-яких відомостей про те, позивач та відповідач укладаючи договір позики встановили розмір і порядок одержання процентів позивачем. Дійсно, ч.1 ст.1048 ЦК України передбачає також, що якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Проте, предметом договору позики є іноземна валюта - долари США, а розмір одержання процентів саме за таку позику, умовами розписки не передбачено. Тому суд враховує правовий висновок Верховного суду України про те, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти (постанова ВСУ від 16.08.2017 у справі №6-2667цс16). А також правовий висновок, який відображено і у постанові Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 (справа №464/3790/16-ц), за яким: під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Отже зважаючи на викладене, у позивача відсутнє право на отримання від відповідача процентів від позики, за договором позики від 18.05.2023р., а тому у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів від позики у розмірі 851грн.660коп. слід відмовити. Оцінка суду щодо судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тож з огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1073 гривні 60 копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.5), але позов підлягає задоволенню частково, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача тільки в розмірі 1049 гривень 17 копійок. А у стягненні судового збору в більшому розмірі, зокрема: 24 гривні 43 копійки - слід відмовити. Отже,

Outcome: partial