Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), у якому просить визнати за ним право особистої приватної власності на нежитлові приміщення [ADDRESS] , що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 06 червня 2003 року перебував у шлюбі з [PERSON] . Указує, що шлюб був укладений без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, тобто фіктивно. За час перебування у зареєстрованому шлюбі були придбані нежитлові приміщення, які знаходяться на [ADDRESS] , які були зареєстровані на його ім`я 17 червня 2013 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 11 грудня 2012 року. Спірні нежитлові приміщення придбані ним за особисті грошові кошти, оскільки позивач тривалий час є фізичною особою - підприємцем, а також указує на те, що частину коштів на придбання спірного нерухомого майна в розмірі 10 000,00 доларів США він взяв у борг у своєї матері, а тому зазначені нежитлові приміщення є його приватною власністю, оскільки куплені особисті грошові кошти. Відповідачка не надавала грошові кошти на купівлю даних нежитлових приміщень. Оскільки між ним та відповідачкою існують суперечності щодо права власності на вищевказані нежитлові приміщення, у порядку статті 57 СК України та статті 392 ЦК України просить задовольнити позов. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у вищевказаній цивільній справі та призначено підготовче засідання у справі на 18 жовтня 2021 року. 04 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив відповідачки, у якому вона просить в задоволенні позову відмовити. Відзив обгрунтовано тим, що спірні нежитлові приміщення подружжя набуло під час перебування у шлюбі, а тому вони є їхнім спільним майном, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на зазначене нерухоме майно позивачем не спростована, адже він не надав належних і допустимих доказів сплати вартості нежитлових приміщень власними коштами, отриманими від його батьків. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2021 року відкладено підготовче засідання на 19 січня 2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 січня 2022 року відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 05 квітня 2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 квітня 2022 року відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 13 вересня 2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року відкладено розгляд справи на 12 грудня 2022 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі відмовлено. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року відкладено розгляд справи на 10 квітня 2023 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року в задоволенні клопотання третьої особи [PERSON] про витребування доказів у даній справі відмолено, та протокольною ухвалою суду відкладено підготовче засідання на 27 липня 2023 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2027 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про залишення позовної заяви без розгляду у вказаній цивільній справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2027 року відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про виключення третьої особи зі складу учасників у вказаній цивільній справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2027 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача [PERSON] про забезпечення позову у вказаній цивільній справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2027 року клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] про витребування доказів у вказаній цивільній справі залишено без розгляду. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року відкладено розгляд справи на 01 грудня 2023 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 березня 2024 року. В судове засідання позивач не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. В судове засідання відповідач не з`явилась; про день, час, місце розгляду справи повідомлена належним чином. В судове засідання третя особа не з`явилась; про день, час, місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобо тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом частини другої статті 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, даною нормою закону встановлена презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 06 червня 2003 року, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління, актовий запис № 224. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2021 року у справі № 757/46888/19-ц шлюб між сторонами розірвано. При цьому, у рішенні суду встановлено, що [PERSON] не довів, що укладений з [PERSON] шлюб є фіктивним, тому суд відмовив в задоволенні його зустрічного позову про визнання шлюбу недійсним. 11 грудня 2012 року між [PERSON] (як покупцем) та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» (як продавцем) укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Сліпченко А. В., зареєстрований в реєстрі № 3119. У пункті 4.5 договору зазначено, що покупець (позивач) перебуває у зареєстрованому шлюбі. Договір посвідчений за згодою дружини покупця - [PERSON] , викладеній у заяві, зміст якої доведено до відома продавця до підписання цього договору. Згідно пункту 2. 1 договору вартість нежитлових приміщень становила 747 369 грн, яка була належним чином сплачена, що підтверджується довідкою, виданою ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» від 26 грудня 2012 року № Ф/РН/1169. Таким чином, судом встановлено, що нежитлові приміщення з [ADDRESS] придбані в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд визнати за ним право приватної (особистої) власності на зазначене вище нерухоме майно, яке було придбано за особисті грошові кошти позивача. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, аналогічна правова позиція ВСУ міститься й у справі № 6-3999цс17. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене також узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №331/8757/14-ц. Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 3) частини першої статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до частини першої та п`ятої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом статті 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд зауважує, що протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача, в порушення положень статей 76-81 ЦПК України, не було надано суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження обставин того, що зазначене вище майно було придбано ним за особисті грошові кошти. Так, додані до позову, в якості письмового доказу податкові декларації платника єдиного податку фізичної особи - підприємця не підтверджують зазначені обставини і не є належними доказами. Позивач не надав пояснень чому при посвідченні правочину з придбання нерухомого майна (нежитлових приміщень), стороною відповідача надавалась, в порядку статті 65 СК України письмова згода, якщо на думку сторони позивача, це майно придбавалося за особисті грошові кошти сторони позивача. Також посилання позивача на те, що він позичив у своєї матері частину грошових коштів на придбання зазначеного вище нерухомого майна не беруться судом до уваги, оскільки придбання майна за отримані в борг кошти в період шлюбу, не тягне за собою виникнення особистої власності на придбане майно у того з подружжя, на кого оформлені боргові зобов`язання, а тому підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. Як визначено у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, а доказів понесення відповідачем судових витрат не має, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для розподілу судових витрат.

Outcome: dismissed