Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

Позиції учасників справи. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення 3% річних 37 711,73 грн. та інфляційних витрат у розмірі 305 928, 32 грн., а всього 343 640,05 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10.02.2012 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму грошових коштів в розмірі 118 587,30 грн. На підставі рішення суду було видано виконавчий лист № 2-129/2012 від 07.05.2012, який перебуває на виконанні Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні № 56628614. На день звернення позивача до суду [PERSON] не виконав зобов`язання, визначені рішенням суду, заборгованість останнього складає 118 587,30 грн. Оскільки відповідач не виконав належним чином покладене на нього зобов`язання, позивач звернулась з позовом до суду та просить стягнути 3 % річних, інфляційні витрати на загальну суму 343 640,05 грн.. Процесуальні дії та рішення суду. 18 листопада 2022 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. 06 лютого 2023 року заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні витрати у розмірі 305 928,32 грн грн., 3 % річних - 37 711,73 грн. та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 436,40 грн. Від [PERSON] надійшла заява про поновлення строку на подання заяви про перегляд та скасування заочного рішення та призначення справи до розгляду з посиланнями на те, що ухвалення заочного рішення мало місце з недотриманням умов, передбачених ст.ст. 280,284 ЦПК України. Крім того, посилається на те, що виконавче провадження закінчено, тому стягнення 3 % річних та індексу інфляції є безпідставним та таким, що суперечить чинному законодавству. Зокрема, зазначає про те, що із-за необізнаності щодо розгляду справи та відсутності його у судовому засіданні, не міг скористатись правом подання заяви про застосування строку позовної давності 22 січня 2024 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 лютого 2023 року скасовано, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. В судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та письмових поясненнях. Відповідач заперечував щодо позовних вимог, посилаючись на пропуск строку позовної давності. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Судом встановлено правовідносини. 10 лютого 2012 року рішенням Деснянського районного суду міста Києва ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошових коштів в розмірі 118 587,30 грн. 03 квітня 2012 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 лютого 2012 року залишено без змін. 07 травня 2012 року Деснянським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 2-129/2012. 05 вересня 2013 року виконавчий лист № 2-129/2012 від 07 травня 2012 року повернуто позивачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження» від 24 квітня 1999 року № 606-XIV. 24 липня 2014 року позивач повторно звернулась до Відділу ДВС Деснянського районного управління юстиції у місті Києві з заявою про прийняття до виконання виконавчого листа № 2-129/2012 від 07 травня 2012 року. В подальшому, 19 травня 2020 року постановою головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві повернуто виконавчий документ стягувачу. Станом на день розгляду справи рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми грошових коштів в розмірі 118 587,30 грн. не виконано. Предметом позову у даній справі є стягнення боргу на підставі ст. 625 ЦК України, а саме 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів - суми основного боргу за договором позики, стягнутих рішенням суду. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. За змістом положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом положень ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три процента річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Щодо позовної давності. Відповідно до положень ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Зазначена позиція підтверджена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). При цьому, 30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби», яким доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України" п.12 якого визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою заробігання поширенню коронавірусної хвороби, визначені ст.ст. 257,258,362, 559,681,728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на тереторії України карантину. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача індексу інфляції, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло з рішення суду, починаючи з 02 квітня 2017 року по 16 вересня 2022 року. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97р). Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Таким чином, інфляційне збільшення нараховується на суму боргу і є видом відшкодування втрат при недобросовісному виконанні грошових зобов`язань. Судом встановлено, що станом на день звернення позивача з даним позовом [PERSON] належним чином не виконував зобов`язання за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2013 року. Заборгованість відповідача [PERSON] становила 118 587,30 грн., а отже позивач набув право нараховувати 3 % річних та індекс інфляції в порядку ст. 625 ЦПК України. Таким чином, розмір 3 % річних за період з 02 квітня 2017 року по 16 вересня 2022 року складає 19 425,58 грн. та розмір інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року по 16 вересня 2022 року складає 89 814,35 грн. Розрахунок 3 % річних (відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України з урахуванням ст. 257, ч. 3 ст. 267 ЦК України): 02.04.2017 - 31.12.2017 ( днів 274) - 118 587, 30 х 3 х 274/365/100 = 2 670, 65 грн. 01.01.2018 - 31.12.2018 (днів 365) - 118 587, 30 х 3 х 365/365/100 = 3 557, 62 грн. 01.01.2019 - 31.12.2019 (днів 365) - 118 587, 30 х 3 х 365/365/100 = 3 557, 62 грн. 01.01.2020 - 31.12.2020 (днів 365) - 118 587, 30 х 3 х 365/365/100 = 3 557, 62 грн. 01.01.2021 - 31.12.2021 (днів 365) - 118 587, 30 х 3 х 365/365/100 = 3 557, 62 грн. 01.01.2022 - 16.09.2022 (днів 259) - 118 587, 30 х 3 х 259/365/100 = 2 524, 45 грн. Загальна сума 3 % річних за період з 02 квітня 2017 року по 16 вересня 2022 року - 19 425,58 грн. Розрахунок інфляційних втрат (відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України з урахуванням ст. 257, ч. 3 ст. 267 ЦК України): - (2017 рік - квітень - 100, 9 %, травень - 101, 3 %, червень - 101, 6 %, липень - 100, 2 %, серпень - 99,9 %, вересень - 102 %, жовтень - 101,2 %, листопад - 100,9 %, грудень - 101 %); - (2018 рік - січень - 101, 5 % , лютий - 100,9 %, березень - 101, 1 %, квітень - 100,8 % , травень - 100 %, червень - 100 %, липень - 99,3 %, серпень - 100 %, вересень - 101, 9 %, жовтень - 101,7 %, листопад - 101,4 % , грудень - 100,8 %); - (2018 рік - січень - 101, 5 % , лютий - 100,9 %, березень - 101, 1 %, квітень - 100,8 % , травень - 100 %, червень - 100 %, липень - 99,3 %, серпень - 100 %, вересень - 101, 9 %, жовтень - 101,7 %, листопад - 101,4 % , грудень - 100,8 %); - ( 2019 рік - січень - 101 % , лютий - 100,5 %, березень - 100, 9 %, квітень - 101 % , травень - 100,7 %, червень - 99,5 %, липень - 99,4 %, серпень - 99,7 %, вересень - 100, 7 %, жовтень - 100,7 %, листопад - 100,1 % , грудень - 99,8 %); - ( 2020 рік - січень - 100,2 % , лютий - 99,7 %, березень - 100,8 %, квітень - 100,8 % , травень - 100,3 %, червень - 100,2 %, липень - 99,4 %, серпень - 99,8 %, вересень - 100,5 %, жовтень - 101 %, листопад - 101,3 % , грудень - 100,9 %); - (2021 рік - січень - 101, 3 % , лютий - 101 %, березень - 101, 7 %, квітень - 100,7 % , травень - 101,3 %, червень - 100,2 %, липень - 100,1 %, серпень - 99,8 %, вересень - 101, 2 %, жовтень - 100,9 %, листопад - 100,8 % , грудень - 100,6 %); - ( 2022 рік - січень - 101, 3 % , лютий - 101,6 %, березень - 104,5 %, квітень - 103,1 % , травень - 102,7 %, червень - 103,1 %, липень - 100,7 %, серпень - 101,1 %, вересень - 101, 9 %) Сума інфляційного збільшення боргу за період з 02 квітня 2017 року по 16 вересня 2022 року - 89 814,35 грн. Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. З огляду на викладене, суд визнає, що вимога позивача на отримання інфляційних втрат та процентів річних, пов`язаних із несвоєчасним виконання грошового зобов`язання, є його правом, яке виникає з моменту порушення грошового зобов`язання та підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача, проте, як з урахуванням до моменту усунення порушення цього права (тобто погашення боргу), так і з урахуванням обмеження останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 15, 16, 19, 257, 261, 267, 526, 530, 549, 599, 611, 625, ЦК України,

Outcome: partial