Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

13.02.2024 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про визнання факту належності правовстановлюючого документу, яку обґрунтувала тим, що вона 19.12.2023 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області з заявою щодо перерахунку пенсії, однак їй було відмовлено в цьому, так як є розбіжності між її прізвищем у паспорті та прізвищем у архівному витягу. Як зазначено у відмові, згідно військового квитка заявниця проходила військову службу з 18.06.1991 року по 15.01.1999 рік. Відповідно до архівного витягу її прізвище українською мовою зазначено « [PERSON] » (так в документах) згідно наказу від 15.01.1999 року за № 9 звільнена з дійсної військової служби. Згідно паспортних даних її прізвище українською мовою зазначено « [PERSON] ». Враховуючи вищевикладене, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області було вирішено відмовити [PERSON] , [INFO] , в проведенні перерахунку пенсії, зміна надбавки перерахувати період проходження військової служби, з огляду на невідповідність зазначеного ПІБ в архівному витязі з паспортними даними. З цієї причини вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав. З трудової книжки [PERSON] від 10.09.1968 року, вбачається, що 22 липня 1991 року згідно з наказом командира військової частини № [NUMBER] від 22 липня 1991 року за № 140, призвана на військову службу по контракту в військову частину № [NUMBER] на посаду метеоспостерігач. 29 листопада 1996 року згідно з наказом командира військової частини [NUMBER] від 29.11.1996 року за № 228, переведена у військову частину [NUMBER] на посаду кінорадіомеханік. Згідно з наказом командира військової частини [NUMBER] від 15 січня 1999 року за № 9 [PERSON] , 15 січня 1999 року була звільнена з військової служби у відставку за пунктом 118 підпункт «Б» (за віком). Відповідно до військового квитка Серії [NUMBER] зазначається, що я [PERSON] , проходила військову службу з 18 липня 1991 року по 15 січня 1999 року. Відмовляючи у зарахуванні спірного періоду роботи управління пенсійного фонду покликається на наявність формальних підстав, а саме зазначає, що згідно архівного витягу від 13.11.2023 № А-868/912, в наказі командира військової частини [NUMBER] , [ADDRESS] , по стройовій частині від 15 січня 1999 року за № 9 значиться повне ПІБ особи, відповідно до якої надаються дані, встановлено розбіжність в прізвищі з паспортними даними, а саме помилково зазначено прізвище « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] ». Згідно військового квитка [NUMBER] , її прізвище ім`я та по батькові російською мовою зазначено « [PERSON] ». Відповідно до посвідчення особи [NUMBER] , її прізвище ім`я та по батькові російською мовою зазначено « [PERSON] ». Також у паспорті Серії [NUMBER] , на сторінці 2, її прізвище ім`я та по батькові російською мовою зазначено « [PERSON] », а на сторінці 1, українською мовою зазначено « [PERSON] », дата народження співпадає. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, організації, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, організації, не може бути підставою для позбавлення громадянина його конституційного права на соціальний захист. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17. Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист. Подібна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019 року у справі № 593/283/17 та від 30.09.2019 року у справі № 638/18467/15-а. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як роз`яснено в п.12 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Встановлення факту належності вказаного документу має для заявника юридичне значення, оскільки наявність такої розбіжності позбавляє її можливості звернутись до відповідних органів для отримання пенсії за віком. Іншого порядку для захисту її права на пенсію, крім судового, не існує. В судове засідання [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги заяви підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Від Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області також надійшла заява з проханням слухати справу у відсутність їх представника, надіслали письмові пояснення. Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області про час і місце слухання справи оповіщений відповідно до вимог ст. 128, 130 ЦПК України. Враховуючи положення ст.ст. 223, 294 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог заявниці. Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріали справи, а саме: копія паспорту заявниці (а.с.5), копія її трудової книжки (а.с.6-8), копія військового квитка (а.с.9), копія рішення про відмову у перерахунку пенсії № 948050131241 від 21.12.2023 р. (а.с. 10), копія пенсійного посвідчення (а.с.11, 12), копія архівного витягу № А-868/912 від 13.11.2023 р. (а.с. 13), підтверджують факт належності [PERSON] зазначеного вище архівного витягу. У відповідності до статті 293 ЦПК України, суди розглядають справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 315 ЦПК України, суди розглядають справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження, якщо зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Проаналізувавши п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5, для встановлення факту необхідна наявність певних умов, серед яких: встановлений факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Тому, враховуючи зазначене, суд вважає за можливе, в силу ст. 293 ч. 2 п. 5 ЦПК України, встановити факт належності заявниці архівного витягу № А-868/912 від 13.11.2023 р.

Outcome: approved