Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~28.09.2021 року о 04:30 год. на автодорозі Київ-Харків-Довжанський 505 км. Гончар Микола Миколайович керуючи автомобілем «Wolkswagen Passat», реєстраційний номер [NUMBER] , допустив виїзд на зустрічну смугу руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Renault Master», реєстраційний номер [NUMBER] , після чого залишив місце ДТП. \~ \~ \~ \~Постановою Московського районного суду м. Харкова від 27.10.2021 у справі № 643/17746/21 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована відповідачем-1 на підставі полісу ЕР № 201560522, відповідно до якого розмір франшизи складає 2\~500, 00 грн., ліміт за шкоду життю та здоров`ю 260\~000, 00 грн., ліміт за шкоду майну 130\~000, 00 грн. \~ \~ \~ \~Згідно висновку експерта № 44С за результатами проведення авто товарознавчого дослідження вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Renault Master», реєстраційний номер [NUMBER] , дорівнює ринковій вартості автомобіля на момент пошкодження і складає 121\~841, 45 грн. \~ \~ \~ \~08.04.2022 року відповідач-1 виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі 83\~566, 59 грн. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. 1.Що стосується вимог про стягнення з відповідача-1 3% річних у розмірі 315, 95 грн. та інфляційних втрат у розмірі 3\~760, 50 грн. (за березень 2022 року), суд зазначає наступне. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідач-1 мав виплатити позивачу страхове відшкодування не пізніше 22.02.2022 року, однак фактично здійснив таку виплату у розмірі 83\~566, 59 грн. лише 08.04.2022 року, тобто із запізненням на 46 днів. У зв`язку з цим позивач на підставі ст. 625 ЦК України просить суд стягнути зі страхової компанії 3% річних та інфляційні втрати. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (ч. 3 ст. 510 ЦК України). Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, провадження № 12-14гс18, зазначила, що положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 526, ч. 2 ст. 625 ЦК України). За таких обставин, доводи відповідача-1 про те, що положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин суд вважає безпідставними та до уваги не приймає. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Тобто відповідальність страховика, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини як боржника у даних правовідносинах. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Разом з цим, позивачем всупереч вимог ст. 81 ЦПК України не надано суду жодних доказів на підтвердження того, коли саме відповідачем-1 було отримано заяву про виплату страхового відшкодування. \~ \~ \~ \~У свою чергу, відповідач-1 стверджує, що заява позивача про виплату страхового відшкодування була отримана ним 03.12.2021 року, а відтак виконати свій обов`язок з виплати позивачу страхового відшкодування відповідач-1 повинен був у строк до 03.03.2022 року включно. \~ \~ \~ \~З матеріалів справи вбачається, що фактично страхове відшкодування відповідачем-1 було сплачено позивачу лише 08.04.2022 року. \~ \~ \~ \~За таких обставин, з відповідача-1 на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період з 04.03.2022 року по 07.04.2022 року (35 днів) в сумі 240, 40 грн. При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13.06.2018 у справі № 922/1008/16 стосовно того, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається у відповідний період часу у розрахунку 3 % річних. Водночас, що стосується стягнення з відповідача-1 інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці. Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів. Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 199/6480/16-ц нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений. Періодом, за який розраховуються інфляційні втрати, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція). Аналогічна правова позиція викладено у постанові Верховного Суду від 09.11.2022 у справі № 904/5899/21. Враховуючи наведене, право на нарахування інфляційних втрат у позивача виникло лише з 01.04.2022 року, а не з березня 2022 року, як він помилково про це стверджує. Об`єднана палата Касаційного господарського суду в постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. \~ \~ \~ \~Оскільки страхове відшкодування відповідач-1 виплатив позивачу 08.04.2022 року, тобто з 1 по 15 число включно відповідного місяця, то підстави для стягнення з нього інфляційних втрат відсутні. \~ \~ \~ \~Що стосується доводів відповідача-1 на наявність форс-мажорних обставин (військову агресію російської федерації), які зумовили несвоєчасну виплату страхового відшкодування позивачу, суд зазначає наступне. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язанням (неналежне виконання). \~ \~ \~ \~Частинами 1, 2 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Разом з цим, ч. 2 ст. 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. У постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 913/869/14 вказано: "Разом із тим ст. 617 ЦК встановлено загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок дії непереборної сили, у той час як норми ст. 625 ЦК, яка визначає відповідальність за порушення саме грошового зобов`язання незалежно від наявності чи відсутності вини боржника, є спеціальними, конкретизуючими і не передбачають жодних підстав звільнення від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК). Ураховуючи викладене, можна дійти висновку, що порушення відповідачем умов Договору щодо оплати товару є підставою для нарахування визначених ст. 625 ЦК платежів, а наявність обставин непереборної сили за Договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами". Суд звертає увагу відповідача-1 на те, що форс-мажор не звільняє сторону від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконання зобов`язань на період існування форс-мажору. Отже, суд дійшов висновку про те, що нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями), встановленою ст. 611 ЦК України, а відтак правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), визначені ст. 617 ЦК України не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК України. \~ \~ \~ \~Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.09.2023 у справі № 910/8741/22 вирішуючи питання про те, чи звільняють форс-мажорні обставини від сплати нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК (3% річних та втрат від інфляції). 2.Що стосується вимог про стягнення з відповідача-1 2\~000, 00 грн. в якості відшкодування вартості проведених експертних досліджень, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Положеннями ч. ч. 1 та 2 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). При цьому, за приписами ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно суд зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Всупереч вищевказаних положень чинного законодавства позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження того, що ним були понесені витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 2\~000, 00 грн. За таких обставин, позовні вимоги в цій частині є недоведеними, внаслідок чого суд відмовляє у їх задоволенні. 3.Що стосується вимог про стягнення з відповідача-1\~175, 00 грн. відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. З наведеної норми випливає, що відшкодування моральної шкоди страховиком відбувається лише за умови ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди потерпілого, який заявляє таку вимогу. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). У разі відсутності доказів спричинення матеріальної шкоди здоров`ю, моральну шкоду має відшкодовувати винна особа. Водночас, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що внаслідок ДТП він зазнав ушкодження здоров`я, що є підставою для стягнення зі страхової компанії моральної шкоди на підставі ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Наданий позивачем консультативний висновок лікаря-спеціаліста від 28.09.2021 виданий дружині позивача [PERSON] , а не позивачу. При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що така шкода відшкодовується самій потерпілій особі, яка зазнала ушкодження здоров`я, у розмірі 5 відсотків від страхової виплати, а не одному з подружжя (вимог про відшкодування такої шкоди, в інтересах своєї дружини позивач не заявляв). За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача-1 175, 00 грн. відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, суд вважає недоведеними та відмовляє у їх задоволенні. 4.Що стосується вимог про стягнення з відповідача-1 відшкодування оплати за професійну правничу допомогу у розмірі 16\~500, 00 грн., суд зазначає наступне. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на те, що після ДТП він звернувся до відповідача-1 із заявою про виплату страхового відшкодування, однак від нього жодної реакції не було. Розуміючи що в цій ситуації позивач не зможе відновити свої права, для підготовки юридичних документів на адресу страховика а також впливу на нього він був вимушений звернутися до фахівця у галузі права адвоката Марченко Н.М., з яким уклав договір, на підставі якого адвокат надавав позивачу юридичні консультації по ДТП та готував проект позовної заяви у даній справі, супроводжував при розгляді в суді протоколу про адміністративне правопорушення, а також здійснював листування зі страховою компанією. Лише завдяки професійним знанням та настирливості фахівця у галузі права страхова компанія здійснила позивачу виплату страхового відшкодування. Позивач здійснив оплату наданих адвокатом послуг у розмірі 16\~500, 00 грн., які просить стягнути з відповідача-1. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Законодавством не передбачено можливості ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1, 2, ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Разом з цим, на підтвердження понесених витрат позивачем подано до суду лише договір про надання правової допомоги від 29.09.2021, укладений з Адвокатським об`єднанням «Ледаправо», з якого неможливо встановити ані обсяг виконаних адвокатом робіт, ані їх вартість. Надана позивачем платіжна інструкція на суму 16\~715, 00 грн. судом до уваги не приймається, оскільки вона не містить відомостей про отримувача цих коштів та відомостей про те, що ці кошти були сплачені позивачем адвокату за надані ним послуги. За таких обставин, позивачем всупереч вимог ст. 81 ЦПК України не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо), які б підтверджували факт надання позивачу адвокатом професійної правничої допомоги у цій справі. Враховуючи викладене суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача-1 на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 16\~500, 00 грн., у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позову в цій частині. 5.Що стосується вимог про стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 у солідарному порядку моральної шкоди у розмірі 75\~000, 00 грн., суд зазначає наступне. Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині позивач посилається на те, що він та його дружина як під час ДТП так і після нього отримали зміни в емоційному стані і в індивідуально-психологічних проявах, що перешкоджали активному соціальному функціонуванню їх як особистостей, що підтверджується їх доставленням та лікуванням у КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова», подальшими лікарськими оглядами та амбулаторним лікуванням. Наслідки отриманих позивачем та його дружиною травм супроводжувалися інтенсивними емоціями потрясінням, розгубленістю, тривогою, страхом, розчаруванням. Емоційно-вольова сфера позивача та його дружини була порушена саме внаслідок ДТП, через яку вони отримали шокуючий стан, тривале лікування а також стрес у позивача від того, що його дружина також отримала синці та садна, головні болі на декілька тижнів, запаморочення, нудоту та рвоту, а малі діти та літня теща залишилися вдома без батьків, а відповідно й без нагляду. І навіть через певний термін у позивача та його дружини виявлені пригніченість та депресивний настрій, які не дають можливості позбавитися і забути ситуацію з ДТП, а особливо те, що відповідач-2 навіть не підійшов і не допоміг їм, не викликав швидку медичну допомогу, а навпаки втік з місця ДТП залишивши позивача та його дружину у небезпеці для їх життя. Позивач та його дружина після ДТП не могли себе спокійно почувати після такої наруги по відношенню до свого здоров`я. Також моральну травму позивач з його дружиною отримали від того, що відповідач-1 затягнув з виплатою страхового відшкодування аж на 46 днів, а відповідач-2 взагалі відмовився у добровільному порядку відшкодовувати заподіяну шкоду. Окрім цього, оскільки без автомобіля займатися підприємницькою діяльністю неможливо, позивач був вимушений у січні 2022 року продати свій пошкоджений автомобіль та взяв у знайомих позику у розмірі 5\~000 доларів США під відсоток, у зв`язку з чим позивач отримав моральну травму, оскільки попав у залежність від зайнятих коштів та відсотків за користування ними. Потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). Відповідач-2, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж заподіяння шкоди життю та здоров`ю потерпілого. Виходячи зі змісту ст. 541, 543, 1190 ЦК України солідарний обов`язок щодо відшкодування шкоди, в тому числі моральної, як виняток, виникає лише з договору або закону, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У даному випадку між позивачем та відповідачем-2 склалися деліктні правовідносини щодо відшкодування суми завданої моральної шкоди, а між відповідачем-2 та відповідачем-1 існують договірні правовідносини, в яких страховик є зобов`язаним щодо потерпілого у зв`язку з наявністю такого договору (а не у зв`язку із завданням шкоди), тому правова природа зазначених правовідносин є різною і не передбачає можливості солідарної відповідальності. Позивач просить стягнути моральну шкоду, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого та не належить до шкоди, заподіяної майну. Тому відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду, яка полягає в його моральних стражданнях та інших немайнових втратах через спричинене з вини страхувальника ДТП, має бути співмірно компенсована останнім. Відтак, правові підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди у солідарному порядку відсутні, оскільки у даному випадку положеннями чинного законодавства обов`язок з відшкодування позивачу моральної шкоди покладено саме на відповідача-2. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача-2, транспортний засіб, належний позивачу зазнав механічних ушкоджень, позивач не мав можливості ним користуватись, що спричинило негативні зміни в його житті. Відтак, оскільки участь у ДТП, пошкодження власного майна безумовно негативно вплинуло на моральний стан позивача та призвело до душевних страждань, а також враховуючи глибину душевних страждань позивача внаслідок пошкодження транспортного засобу, ступінь вини відповідача, тривалість порушення прав позивача, недобросовісну поведінку відповідача-2, виходячи із засад розумності, пропорційності, виваженості та справедливості, з урахуванням характеру заподіяння моральної шкоди, характеру і обсягу моральних страждань позивача суд дійшов висновку про стягнення з відповідача-2 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 20\~000, 00 грн. 6.Що стосується вимог про стягнення з відповідача-2 3\~500, 00 грн. матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на лікування, а також стягнення з відповідача-2 21\~800, 00 грн. у якості відшкодування витрат з оплати податків та ринкових зборів у період з 29.09.2021 року по 23.02.2022 року, та стягнення з відповідача-2\~193\~333, 33 грн. у якості втраченого доходу від неможливості зайняття підприємницькою діяльністю у період з 29.09.2021 року по 23.02.2022 року, суд зазначає наступне. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача-2 3 500, 00 грн. матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на лікування позивач посилається на те, що внаслідок ДТП позивачу та його дружині були завдані тілесні ушкодження (численні синці, садна), а також стрес, внаслідок чого вони до кінця 2021 року проходили лікування у КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова», а потім ще тривалий час хворіли, ходили до медичних закладів, де зверталися до лікарів і консультувалися, проходили різноманітні обстеження, несли витрати на купівлю ліків та лікарські процедури, та загалом витратили понад 6\~100, 00 грн. При цьому безпосередньо на своє лікування позивач витратив 3\~500, 00 грн. Також позивач зазначає, що з дати ДТП по лютий 2022 року позивач замість того, щоб займатися підприємницькою діяльністю та заробляти кошти для своєї родини, в якій йому необхідно піклуватися про трьох хворих дітей та літню тещу, був вимушений простоювати через відсутність автомобіля, внаслідок чого втратив можливість заробітку, оскільки без автомобіля здійснити закупівлю овочів на оптовому ринку приблизно за 25 кілометрів від місця здійснення торгівлі і доставити овочеву продукцію є неможливим. При цьому, позивач був вимушений сплачувати податок до пенсійного фонду у розмірі 1 950, 00 грн. щомісячно а також оплачувати своє торгівельне місце на ринку «Соллі» у розмірі 2 400, 00 грн. щомісячно. Частинами 1, 2 ст. 1195 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати (ч. ч. 1, 2 ст. 1197 ЦК України). Положеннями ст. 1198 ЦК України унормовано, що розмір доходу фізичної особи-підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Якщо ця особа отримувала дохід менш як дванадцять місяців, розмір її втраченого доходу визначається шляхом визначення сукупної суми доходу за відповідну кількість місяців. Розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, визначається на підставі даних податкового органу. Розмір доходу, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, обчислюється виходячи з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, у сумах, нарахованих до вирахування податків. Розмір доходу, втраченого фізичною особою, яка самостійно забезпечує себе роботою (адвокатом, особою, зайнятою творчою діяльністю, та іншими), визначається у порядку, встановленому частинами першою - третьою цієї статті. Аналіз наведених положень чинного законодавства свідчить, що розмір втраченого заробітку (доходу) потерпілого обов`язково визначається з урахуванням втрати чи зменшення його професійної або загальної працездатності. Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища. Як зазначалось судом вище, відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Положеннями ч. ч. 1 та 2 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). При цьому, за приписами частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Однак, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України позивачем не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що внаслідок ДТП позивачу та його дружині були завдані тілесні ушкодження (численні синці, садна), а також стрес, внаслідок чого вони до кінця 2021 року проходили лікування у КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова», а потім ще тривалий час хворіли, ходили до медичних закладів, де зверталися до лікарів і консультувалися, проходили різноманітні обстеження, несли витрати на купівлю ліків та лікарські процедури, та загалом витратили понад 6 100, 00 грн. Також суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що безпосередньо на своє лікування позивач витратив 3 500, 00 грн. Крім того, позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів про те, що саме внаслідок отриманих у ДТП ушкоджень здоров`я позивач замість того, щоб займатися підприємницькою діяльністю та заробляти кошти для своєї родини, в якій йому необхідно піклуватися про трьох хворих дітей та літню тещу, він був вимушений простоювати через відсутність автомобіля, внаслідок чого втратив можливість заробітку, оскільки без автомобіля здійснити закупівлю овочів на оптовому ринку приблизно за 25 кілометрів від місця здійснення торгівлі і доставити овочеву продукцію є неможливим. При цьому, позивачем не надано доказів того, що він був вимушений саме внаслідок отриманих ушкоджень здоров`я сплачувати податок до пенсійного фонду у розмірі 1 950, 00 грн. щомісячно а також оплачувати своє торгівельне місце на ринку «Соллі» у розмірі 2 400, 00 грн. щомісячно не здійснюючи при цьому підприємницької діяльності. Надана позивачем книга обліку доходів та квитанції про сплату торгівельного місця, за відсутності доказів того, що позивач не здійснював підприємницьку діяльність саме через те, що внаслідок ДТП він отримав ушкодження здоров`я, не є належними та достатніми доказами, які б підтверджували наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Враховуючи наведене, оскільки позивачем всупереч вимог ст. 81 ЦПК України не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що внаслідок ДТП, яка трапилася з вини відповідача-2, позивачем було отримано ушкодження здоров`я, у зв`язку з чим він лікувався та протягом періоду часу з 29.09.2021 року по 23.02.2022 року втратив працездатність і, як наслідок, не міг займатися підприємницькою діяльністю, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача-2 на користь позивача 3 500, 00 грн. матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на лікування, а також стягнення з відповідача-2 21 800, 00 грн. у якості відшкодування витрат з оплати податків та ринкових зборів у період з 29.09.2021 року по 23.02.2022 року, та стягнення з відповідача-2 193 333, 33 грн. у якості втраченого доходу від неможливості зайняття підприємницькою діяльністю у період з 29.09.2021 року по 23.02.2022 року. Відтак, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають у зв`язку з недоведеністю. 7.Що стосується вимог про стягнення з відповідача-2 матеріальної шкоди, завданої ушкодженням автомобіля «Renault Master» у розмірі 37\~274, 86 грн., суд зазначає наступне. Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині позивач посилається на те, що згідно висновку експерта № 44С від 10.11.2021 за результатами проведення автотоварознавчого дослідження вартість матеріального збитку складає 121\~841, 45 грн., тоді як страховою компанію було виплачено страхове відшкодування у розмірі 83\~566, 59 грн., у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача-2 як з винуватця ДТП різницю у розмірі 38\~274, 86 грн. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав до суду висновок експерта № 44С за результатами проведення авто товарознавчого дослідження, відповідно до якого: 1)вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault Master», реєстраційний номер [NUMBER] , складає 219\~678, 68 грн. з урахуванням ПДВ та 189\~259, 58 грн. без урахування ПДВ; 2)вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля «Renault Master», реєстраційний номер [NUMBER] , складає 91\~918, 47 грн. з урахуванням ПДВ та 82\~792, 74 грн. без урахування ПДВ; 3)вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Renault Master», реєстраційний номер [NUMBER] , приймається такою, що дорівнює ринкової вартості КТЗ на момент пошкодження та складає 121\~841, 45 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням). За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 759/5414/17. За змістом п. 30.1. ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, ремонт автомобіля «Renault Master», реєстраційний номер [NUMBER] , вважається економічно необґрунтованим, а отже, автомобіль вважається фізично знищеним. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (п. 30.2. ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Порядок відшкодування завданої позивачу шкоди мав відбуватися в порядку, визначеному статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», і позивач мав передати залишки транспортного засобу відповідачу як особі, яка відповідає за завдану шкоду, чим набути право отримати від останнього відшкодування шкоди в розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 125/1216/20. Згідно з наданим позивачем висновком вартість ремонту пошкодженого автомобіля «Renault Master», реєстраційний номер [NUMBER] , перевищує вартість цього автомобіля до ДТП. Водночас, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вартості автомобіля після ДТП. У позовній заяві позивач зазначає, що у січні 2022 року він продав автомобіль третій особі, однак при цьому позивач не подав до суду належних та допустимих доказів, в якому стані автомобіль «Renault Master», реєстраційний номер [NUMBER] , був відчужений на користь третьої особи (пошкодженому чи відремонтованому). Суд вже неодноразово наголошував на необхідності застосування певних стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного суд дійшов висновку, що оскільки автомобіль «Renault Master», реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок ДТП вважається фізично знищеним, то позивач має право на відшкодування шкоди у вигляді різниці між вартістю цього автомобіля до та після ДТП (за вирахуванням сплаченого йому страхового відшкодування), водночас повинен був довести зазначені суми, проте він не виконав своїх процесуальних обов`язків, зокрема, не надав до суду належних та допустимих доказів вартості автомобіля після ДТП, що унеможливлює захист його порушених прав за матеріалами цієї справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.02.2023 у справі № 369/7115/20. За таких обставин, суд відмовляє позивачу у задоволенні позову в цій частині. Підсумовуючи викладене, суд заявлені позовні вимоги задовольняє частково з урахуванням наведеного. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторін пропорційно задоволеній частині позову. Що стосується вимог відповідача-1 про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5\~000, 00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням (ч. 1 ст. 29 Закону). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Суд зауважує, що правовідносини щодо домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах яких розглядаються питання щодо зобов`язання про сплату та строки сплати. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом і клієнтом з питань визначення розміру гонорару чи його зменшення можливо лише за умови обґрунтованості та наявності доказів підтвердження невідповідності витрат фактично наданим послугам (постанови Верховного Суд від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17). Цивільний процесуальний закон визначає критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, пункт 268; від 28 липня 1999 року у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, пункт 30). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5\~000, 00 грн. відповідачем-1 надано: -договір № 33604 від 21.07.2023 про надання професійної правничої допомоги, укладений між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» (клієнт) та адвокатом Стецюрою Ольгою Вікторівною (адвокат) за умовами якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу щодо представництва інтересів клієнта в Московському районному суді м. Харкова у справі № 643/5853/23; -акт прийому-передачі наданих послуг від 21.07.2023, відповідно до якого адвокатом виконані наступні послуги: ознайомлення з позовною заявою та додатками, їх аналізом 1\~000, 00 грн. (1 година); надання клієнту консультацій і роз`яснень з правових питань 500, 00 грн. (0,5 години); підготовка відзиву на позовну заяву та інших процесуальних документів 3\~000, 00 грн. (3 години); друк, підписання та направлення всіх підготовлених документів позивачу та до суду через ДП «Укрпошта» - 500, 00 грн. (0,5 години), а всього 5\~000, 00 грн. З урахуванням викладеного, враховуючи категорію та складність справи, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських витрат, а також критерії розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та з огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, виходячи з вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача-1 витрат на правову допомогу у розмірі 1 000, 00 грн.

Outcome: partial