Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 27.12.2016 року. В обґрунтування позову вказує, що 27.12.2016 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 790 968 грн. та зобов`язався повернути позику в строк до 27.06.2017 року про що надав позивачеві відповідну розписку від 27.12.2016 року. Прострочення відповідача по поверненню грошових коштів триває уже майже три роки. На неодноразові звернення позивача щодо повернення боргу відповідач не реагує, уникає з ним зустрічей. Через те, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання вважає, що має повернути суму позики, а також відповідно до ст.625 ЦК України 3% річних за користування грошовими коштами за період з 28.06.2017 року по 24.06.2020 року - 71025 грн. 84 коп., інфляційні збитки за період з 28.06.2017 року по 24.06.2020 року 159459 грн. 15 коп. Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача основний борг в сумі 790968 грн., 3 % річних в сумі 71025 грн. 84 коп., інфляційні збитки в сумі 159459 грн.15 коп. та витрати по сплаті судового збору. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 31.08.2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження. 20.11.2020 року винесено ухвалу про забезпечення позову, яка постановою Київського апеляційного суду від 02.11.2021 року залишена без змін. 07.02.2022 року по справі закрито підготовче засідання. Ухвалою від 12.05.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про відвід головуючого судді. Ухвалою від 12.05.2022 року визнано необгрунтованою заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Влащенка О.А. про відвід судді у справі та передано справу до відділу організації забезпечення розгляду цивільних та адміністративних справ Оболонського районного суду м.Києва для визначення складу суду та розгляду заяви про відвід головуючого судді Яценко Н.О. Ухвалою судді Оболонського районного суду м.Києва Жука М.В. від 16.05.2022 року у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Влащенка О.А. про відвід судді Яценко Н.О. - відмовлено. [PERSON] 13.05.2022 року через адвоката Влащенка О.А. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним. В обґрунтування позову вказує, що випадково дізнався про наявність справи в суді про стягнення з нього боргу за договором позики від 27.12.2016 року. Однак ознайомившись з матеріалами справи, [PERSON] звернув увагу на підпис на розписці від його імені та звернув увагу, що підпис та почерк відрізнається від його дійсного підпису та почерку. Вважає, що при складанні розписки від 27.12.2016 року було підроблено його підпис. Зазначає, що ніколи не укладав договір позики з [PERSON] , ніколи гроші в нього не позичав. Вважає, що договір позики не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, тому що договір позики ним не був підписаний, не відповідає його волевиявленню , що є підставою для визнання недійсним. 11.01.2021 року [PERSON] звернувся до Оболонського УП ГУНП в м.Києві із заявою про кримінальне правопорушення з боку [PERSON] . Просить суд визнати недійсним договір позики між [PERSON] та [PERSON] від 27.12.2016 року в розмірі 790968 грн.; стягнути з [PERSON] усі судові витрати. Витребувати у [PERSON] оригінал договору позики між [PERSON] та [PERSON] від 27.12.2016 року та розписку. Призначити по справі судову почеркознавчу експертизу. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 12.07.2022 року відмовлено [PERSON] у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору. Ухвалою від 12.07.2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. 21.07.2022 року винесено ухвалу про відкриття провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним. Ухвалою від 04.08.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Влащенка О.А. про зупинення провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та об`єднано в одне провадження справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним. Також суд повернувся до стадії проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою від 20.03.2023 року по справі призначена судова почеркознавча експертиза та провадження по справі зупинено на час проведення експертизи. 10.10.2023 року матеріали справи надійшли до суду без виконання, оскільки не надійшла оплата за проведення експертизи. Ухвалою від 16.10.2023 року відновлено провадження по справі. 01.12.2023 року закрито підготовче провадження по справі. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Гудзевич І.А. позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики підтримувала з обставин викладених у позові та просила задовольнити. Проти позову [PERSON] про визнання договору недійсним заперечувала, посилаючись на необгрунтованість та просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував факт отримання грошових коштів, пояснював, що він просто формально написав розписку, просив відмовити в задоволенні позову про стягнення позики та задовольнити його позовні вимоги про визнання договору недійсним. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Грибова І.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Просила застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Позовні вимоги про визнання договору позики недійсним, просила задовольнити, з обставин викладених в позові. Вислухавши пояснення представників сторін, відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 27.12.2016 році позивач [PERSON] з відповідачем - [PERSON] , уклали договір позики, котрий був оформлений розпискою, згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у борг грошові кошти в сумі 790968 грн., що на день отримання коштів складає еквівалент 30 000 доларів США, за курсом НБУ в якій було встановлено на цей день та відповідач зобов`язався повернути взяті у борг кошти в повному обсязі через шість місяців, тобто до 27 червня 2017 року включно. (а.с.5-6) Оригінал боргової розписки судом оглянуто в судовому засіданні 19.02.2024 року та повернуто представнику позивача під розписку, оскільки саме позивач [PERSON] надавав оригінал боргової розписки на проведення судової почеркознавчої експертизи. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В судовому засіданні відповідач заперечував підпис на борговій розписці, проте судову експертизу не оплатив. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним [PERSON] посилається на ст.203, 215 ЦК України. Згідно ч.3 ст.203 ЦК України, на яку посилається [PERSON] волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. З огляду на викладене, вирішуючи спір за наявними у справі доказами та відповідно до заявлених вимог, судом не встановлено підстав для визнання недійсним договору позики грошових коштів від 27.12.2016 року, а тому суд доходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору позики слід відмовити та задовольнити вимоги [PERSON] про стягнення боргу. Відповідач [PERSON] доказів повернення коштів, отриманих у позивача у борг, у строки, визначені договором позики, не надав, а тому суд доходить до висновку про стягнення суми боргу відповідно до умов договору в сумі 790 968 грн. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Станом на день звернення до суду відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав та борг за договором позики від 27.12.2016 не повернув, як і не спростував належними та допустимими доказами доводи позивача. Тобто, до правовідносин, що виникли між сторонами підлягає також застосуванню ч.2 ст.625 ЦК України та з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 3 % річних за період з 28.06.2017 року по 24.06.2020 року в сумі 71025 грн. 84 коп., інфляційні збитки за період з 28.06.2017 року по 24.06.2020 року в сумі 159459,15 грн. В судовому засіданні представник [PERSON] просила суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Проте, суд доходить до висновку, що відсутні підстави для застосування строків позовної давності виходячи з наступного Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] засобами поштового зв`язку направив до суду позов 26.05.2020 року, який судом зареєстровано 30.06.2020 року, строк повернення боргу - 27.06.2017 року. Відповідно до положень статей 256-257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Тобто, в даному випадку має місце звернення до суду з позовом в межах строків позовної давності, а тому підстав для застосування строків позовної давності не має, оскільки строк звернення до суду рахується не з дати реєстрації позову судом, а з дати відправлення стороною засобами поштового зв`язку позовної заяви, а тому суд відмовляє в задоволенні клопотання представника [PERSON] про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору в сумі 10635 грн. (за подання позову та заяви про забезпечення позову). На підставі викладеного

Outcome: approved