Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

06 квітня 2023 року [PERSON] (далі: позивач) звернувся до [PERSON] (далі: відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (далі: третя особа) з позовом про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з ним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на припинення сімейного життя із відповідачем та неможливості у добровільному порядку визначити місце проживання дитини разом із ним, за відсутності взаєморозуміння з відповідачем. Також зазначив, що він проживає понад рік у м. Івано-Франківську, разом із сином, який емоційно до нього прив`язаний, створив усі належності умови для навчального процесу та фізичного розвитку й здоров`я сина, займається його вихованням та матеріально утримує, дбає про його здоров`я, має постійне місце роботи, позитивно характеризується, без шкідливих звичок. Мати з березня 2022 р. відсутня в Україні і не веде зв`язку з дитиною, не приймає участі в його вихованні, утриманні. До судового засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились. Представник позивача та третьої особи подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, відповідач причину неявки суд не сповістив. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як вбачається з положень п. 7 ч. 2 ст.129 Конституції України, однією з основних конституційних засад судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Розгляд справи протягом розумного строку гарантовано і ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який згодом було розірвано, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 21.10.2011, рішення Київського районного суду м. Харкова від 23.12.2022. Від сумісного проживання сторони мають двох синів, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 07.08.2012, серії [NUMBER] від 26.08.2020. 09.06.2021р. рішенням Київського районного суду м. Харкова стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на її утримання в сумі 2 189 грн. щомісячно, до досягнення дитиною трьох років. 27.07.2022 р. позивач взятий на облік внутрішньо переміщеної особи за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить довідка №2615-5001925 від 27.07.2022. 27.07.2022р. син сторін [PERSON] , [INFO] , також взятий на облік внутрішньо переміщеної особи за адресою: [ADDRESS] , у супроводі законного представника [PERSON] , що підтверджується довідкою № 2615-5001925783 від 27.07.2022, тимчасовим посвідченням Івано-Франківської територіальної громади №41082 від 27.07.2022. Як вбачається з довідки №ШК000000001 від 14.03.2023, позивач працює в ПП «Видавничий Дім «Школа» з 16.12.2021р. на посаді водія автотранспортних засобів та його дохід за період з 01.09.2022р. по 28.02.2023р. склав 43 580 грн. Позивач позитивно характеризується за місцем роботи, на обліку у психолога та нарколога не перебуває, що підтверджено характеристикою від 03.03.2023р. наданої комерційним директором ПП «Видавничий Дім «Школа», довідкою № 1018 від 28.06.2023р., довідкою №914 від 28.06.2023р. Як вбачається з висновку-результату психологічного обстеження [PERSON] , [INFO] , від 31.03.2023р., наданого кандидатом психологічних наук, доктором філософії, психолога практика, гельштрат-терапевта, арт-терапевта [PERSON] , в емоційному полі хлопчика присутні всі члени сім`ї (батько, мати, братик сам хлопчик). На теперішній момент роль матері сприймається хлопчиком як емоційне напруження, прослідковується настороженість й емоційне хвилювання щодо тем взаємовідносин між батьком та матір`ю. Зі слів хлопчика він вже більше року проживає з батьком і самостійно вирішив проживати з ним, а мама поїхала за кордон. Мама ще до війни вирішила жити окремо від батька. Зараз мати не підтримує з ним повноцінних стосунків. Раніше з мамою виникали не порозуміння і вона часто виганяла його до батька (якщо він не розумів якогось навчального предмету чи з не великим запізненням приходив з прогулянок на дворі) тому він завжди знаходив підтримку у батька. Ще коли хлопчик жив у Харкові інколи більшу частину життя він жив із батьком, і літні канікули також. З батьком йому спокійніше, він більше з ним спілкується, проводить вільний час, турбується. В актуальній життєвій ситуації прослідковується емоційні переживання, пов`язані із відсутністю необхідної материнської турботи і розуміння його зі сторони матері. Водночас спостерігається змінення родинних зв`язків з батьком та його підтримка дитини у різних життєвих ситуаціях, що сприяє розвитку позитивного емоційного стану у дитини. Проекція майбутнього пов`язана із проживанням з батьком та є позитивною. У зв`язку з наявністю емоційної напруги дитини щодо ситуації відсутності ролі матері в його житті, взаємовідносини колишнього подружжя стосовно нього, а також підвищеною сенситивністю дитини, необхідно рекомендувати зменшити включення хлопчика у судовий процес. З акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 21.07.2023р., складеного працівниками Служби у справах дітей виконавчого комітету міської ради, вбачається, що у орендованому повивачем помешканні створені належні умови для проживання та розвитку дитини, з малолітнім [PERSON] було проведено бесіду, який зазначив, що з мамою спілкується не часто, хоче проживати з татом, каже, що одного разу телефонував мамі, але вона не брала слухавку, після чого спілкування з нею немає бажання. Як вбачається з висновку №69 від 19.01.2024 Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради вважає недоцільним визначення місця проживання дитини з батьком. Встановивши фактичні обставини у справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує: За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Частиною 1 ст.8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з ч.1 ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частинами 6, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (надалі - «СК України») визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Приписами ч.1 ст.9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч.1, ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Відповідно до положень ч.5 ст.157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків, що визначено ч.1 ст.160 СК України. І тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, як визначено ч.1 ст.161СК України. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, бажання дитини, стать, вік дитини, матеріальне забезпечення батьків, їх працевлаштування та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі № 461/9136/19 (провадження № 61-440св22) зроблено висновок, що «при вирішенні спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини (з урахуванням її вікової зрілості), необхідним є з`ясування психоемоційного стану дитини, її інтересів та ставлення до кожного із батьків, а також мотивів бажання проживати з одним із батьків». Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Суд не вбачає підстав для вислуховування думки дитини у судовому засіданні за наявності в матеріалах справи висновку-результату психологічного обстеження [PERSON] , [INFO] , від 31.03.2023р., та зазначення у даному висновку щодо зменшення включення хлопчика у судовий процес. Як встановлено судом, син сторін [PERSON] проживає разом з батьком у м. Івано-Франківську. У висновку №69 від 19.01.2024 Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради зазначено, що відповідач не заперечує щодо проживання сина [PERSON] з батьком. Таким чином, у відповідності до вимог ст.29 ЦК України, ст.160 СК України місце проживання дитини за згодою батьків визначено за місцем проживання батька. Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач з молодшою дитиною виїхала за кордон та з вересня 2022 р. навіть у телефонному режимі з [PERSON] не спілкується, що в свою чергу також свідчить про відсутність спору щодо місця проживання старшого сина [PERSON] , оскільки, як встановлено в ході судового розгляду вони обоє, як батьки, погоджуються на проживання дитини з батьком. Тобто сторони, як це і передбачено ч.1 ст.160 СК України, фактично, визначили місце проживання дитини з батьком за взаємною згодою. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене права чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Отже, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушення. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Фактично у даному випадку спір щодо місця проживання дитини ініційований батьком дитини, з яким дитина, з його пояснень, і так фактично проживає, і від якого мати дитини не вимагає зміни її місця проживання. За встановлених обставин у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка, з його слів, фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками виник спір саме щодо місця проживання дитини, оскільки мати дитини не вимагає від батька дитини змінити її місце проживання, не порушує в судовому порядку питання про відібрання дитини у позивача, при вирішенні органом опіки та піклування питання про визначення місця проживання дитини відповідачка не заперечувала, що дитина фактично проживає з батьком та не заперечувала проти подальшого проживання дитини разом із батьком. В той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Вказані обставини підлягають перевірці судом. До аналогічних висновків прийшов Київський апеляційний суд у постанові від 16.12.2020 №357/7976/18 та Верховний Суд у постанові від 10.06.2021 справа №369/1587/19. З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками про визначення місця проживання дитини та, принаймні, існувати на час вирішення справи в суді. Відсутність між сторонами відповідного спору, унеможливлює вирішення питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Outcome: dismissed