Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції МВС України та Державної казначейської служби України про відшкодування за рахунок органу державної влади матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27 січня 2023 року працівником поліції на підставі постанови її було притягнуто до адміністративної відповідальності за завідомо неправдивий виклик спеціальних служб поліції, тобто звинуватили її у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.183 КУпАП. Вищезгадана постанова була оскаржена до начальника Департаменту патрульної поліції, однак у строк визначені законом не була скасована. Тому змушена була звернутися до суду із скаргою з вимогою визнати протиправною та скасувати постанову ЕГА №942442, винесену інспектором УПП батальону 3 роти управління патрульної поліції в Закарпатській області лейтенантом поліції Реплюк Т.М. 27 січня 2023 року. В подальшому, за результатами розгляду вищевказаної скарги ухвалою Мукачівського міськрайонного суду у справі № 303/972/23 від 22.02.2023 року, провадження у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Управління патрульної поліції в Закарпатській області, інспектора роти 3 батальйону УПП в Закарпатській області лейтенанта поліції Реплюк Тавіти Миколаївни про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення закрито у зв`язку із поданням клопотання представником відповідача про закриття провадження у справі. Численні і очевидні правопорушення закону допущені працівниками поліції завдали їй суттєвих матеріальних та моральних збитків. 28 лютого 2023 року позивач звернулася до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, однак станом на момент подання позову порозуміння не дочекалася, що свідчить про не бажання відповідача іти на примирення та відшкодування завданих збитків. Враховуючи вищенаведене, просить стягнути з Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції МВС України на її користь 5943,92 гривень, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 10000,00 гривень моральної шкоди та витрати на юридичну допомогу у розмірі 26000,00 гривень. Разом з позовною заявою подано клопотання про витребування з Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області справу №303/972/23 для огляду оригінала постанови ЕГА №942442 від 27.01.2023 року. 06.06.2023 року ухвалою Мукачівського\~міськрайонного суду Закарпатської області справу справу передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) на розгляд до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. 03.11.2023 року постановою Закарпатського апеляційного суду Закарпатської області апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Мукачівського\~міськрайонного суду Закарпатської області від 06.06.2023 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 29.11.2023 року ухвалою \~Мукачівського\~міськрайонного суду Закарпатської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. 29.12.2023 року представник відповідача Департаменту патрульної поліції Черкасов М.М. подав до суду відзив, у якому вказав, що позивачем не додано рішень, де дії працівників поліції визнано незаконними. Також не надано доказу наявності моральної шкоди. Звертає увагу, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Разом з тим, позивач об`єктивних доказів того, у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надано та не долучено до матеріалів справи. Також позивач не надав доказів, що прямо підтверджують причинно-наслідковий зв`язок дій чи бездіяльності поліцейських, що призвів до шкоди. Щодо витрат на правову допомогу вказав, що позивачем не долучено до заяви акту про виконані роботи та платіжних документів щодо проведеної оплати, тобто допустимих та належних доказів щодо понесених витрат або таких, що плануються на отримання правової допомоги, суду не надано. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 11.01.2024 року позивач подала до суду заяву про відвід судді Мукачівського міськрайонного суду Куцкіра Ю.Ю. від розгляду цивільної справи №303/5116/23 та клопотання про заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Ухвалою суду від 15.01.2024 року заяву позивача [PERSON] про відвід судді Куцкіра Ю.Ю. задоволено. 19.01.2024 року представник Державної казначейської служби України подала відзив у якому вказала, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими, безпідставними та заявленими до неналежного відповідача. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 22.01.2024 року справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасники справи заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої\~ст.279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України). Частиною 1 ст.4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З оглянутих в судовому засіданні матеріалів справи № 303/972/23 за позовом [PERSON] до інспектора роти 3 батальйону УПП в Закарпатській області лейтенанта поліції Реплюк Тавіти Миколаївни про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, встановлено, що 27.01.2023 року працівниками поліції було складено постанову ЕГА №942442 про адміністративне правопорушення, відповідно до якої [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за завідомо неправдивий виклик спеціальних служб поліції, тобто у скоєнні правопорушення, передбаченого ст..183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 3400 гривень. В подальшому, за результатами розгляду вищевказаної справи ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 22.02.2023 року провадження в справі закрито на підставі постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] від 03.02.2023 року, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ч.3 ст.19 цього Закону держава, відповідно до закону, відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Статтею 56 Конституції України визначено право кожної особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі. Цивільно-правову відповідальність можна поділити на договірну та позадоговірну (деліктну). Позадоговірна відповідальність наступає за відсутності договірних відносин між учасниками. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями 1173, 1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі. Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Окрім того, порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади врегульовано спеціальною нормою, що міститься у ст.1174 ЦК України. Згідно із ч.1 ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17. Як роз`яснено у п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди позивач посилалася на те, що незаконним притягненням до адміністративної відповідальності лейтенантом поліції [PERSON] їй завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенням стану здоров`я, репутації яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї та незаконним притягненням її до адміністративної відповідальності. Позивач змушена була докладати додаткові зусилля для організації свого життя, оскільки їй потрібно було регулярно з`являтися у судові засідання, до відповідних державних установ, надавати пояснення, зусиль направлених на захист законних прав, звернутися за допомогою до професійних адвокатів. На підтвердження вказаних обставин позивачем долучено до позовної заяви скаргу на порушення присяги та скоєння службових злочинів нарядом патрульної поліції від 07.02.2023 року, скаргу на умисне ігнорування службових обов`язків нарядом патрульної поліції від 07.02.2023 року, заяву про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань правопорушення вчиненого патрульними поліції від 30.01.2023 року та заяву про відшкодування матеріальної та моральної шкоди від 28.02.2023 року. Крім того надано довідку від 16.03.2023 про стан здоров`я [PERSON] .. Суд звертає увагу на те, що [PERSON] у адміністративному позові у справі №303/972/23 про скасування постанови про притягнення її до адміністративної відповідальності не ставила питання щодо протиправності дій працівників патрульної поліції. Із змісту постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення від 03.02.2023 року, не вбачається умислу щодо введення позивача патрульними поліцейськими в оману, а підставою скасування постанови слугувало відсутність складу адміністративного правопорушення. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази упередженого ставлення патрульного поліцейського до [PERSON] , наявності злого умислу чи грубої недбалості, спрямованих на ухвалення завідомо незаконної постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за подією 27 січня 2023 року. Крім того, [PERSON] не долучено належні та допустимі докази, що підтверджують факт моральних та душевних страждань чи реабілітації із підстав, які зазначені у позові, а долучена медична довідка від 16.03.2023 не підтверджує причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Як установлено судом, постанова про накладення адміністративного стягнення на позивача була майже відразу скасована. Тобто, з наведеного не вбачається моральних та душевних страждань з приводу доказування своєї невинуватості, чи тривалий розгляд судом справи, внаслідок чого порушився нормальний уклад та спосіб життя позивача, та остання була змушена докладати неймовірних зусиль для його налагодження та організації. При цьому, визначення розміру грошового відшкодування в сумі 10000 гривень, суд вважає необґрунтованим за відсутності доведеності завдання моральної шкоди. Сам лише факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є належним доказом втрат немайнового характеру позивача внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з порушенням цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під судом, при настанні інших негативних наслідків. Позивач не довів належними та допустимими доказами те, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів їй завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідачів та вини відповідачів в заподіянні моральної шкоди, не зазначила з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Отже, позивач не довела причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку вона посилається. Сам факт закриття адміністративної справи, подальше скасування постанови, не є безумовною підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди та не вказує на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади. Суд враховує, що зазначена правова позиція підтримується Верховним Судом (постанова від 27.09.2018 року по справі №757/3239/17-ц). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження дійсності факту спричинення їй моральної та матеріальної шкоди незаконними діями відповідача, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Щодо відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1) ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п. 2) ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного, у зв`яку з відмовою в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної та матеріальної шкоди, суд доходить висновку, що відсутні підстави для стягнення на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою, у розмірі 26\~000,00 гривень. Таким чином, встановивши, що позивач належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги, суду не надала, суд доходить обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed