Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

[PERSON] в особі свого представника - адвоката Тетерук Марини Андріївни звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 23.02.2022 у сумі 109705,80 грн., що станом на дату подання позову еквівалентно 3000,00 (три тисячі) доларів США (1 долар США = 36,5686 грн.) та 3 % річних за користування грошима з 01.08.2022 по 01.07.2023 в сумі 3 291,15 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 23 лютого 2022 року, між [PERSON] (надалі - Первісний кредитор) та Відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого Первісний кредитор (позикодавець) передав у власність Відповідача (позичальника) грошові кошти в сумі 109705,80 грн., що станом на дату подання позову еквівалентно 3000,00 (три тисячі) доларів США (1 долар США = 36,5686 грн.), а Відповідач зобов`язався повернути зазначені кошти до 01 березня 2022 року. Відповідачем в установлений строк грошові кошти не повернуті, на підставі викладеного просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики від 23.02.2022 у розмірі 109705,80 грн., що станом на дату подання позову еквівалентно 3000,00 (три тисячі) доларів США (1 долар США = 36,5686 грн.), 3 % за користування грошовими коштами з 01.08.2022 по 01.07.2023 у розмірі 3 291,15 грн., відповідно до статті 625 ЦК України та понесені позивачем судові витрати. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.09.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, та призначено судове засідання у справі. В судове засідання відповідач та представник відповідача не з`явилися, про час, день та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали заяви до суду про розгляд справи без їх участі. Відзив на позовну заяву до суду відповідач не подав. Представник відповідача подав заяву про часткове визнання позову від 29.02.2024, відповідно до якої просить суд задовольнити позов в частині стягнення суми заборгованості у розмірі 109 705,80 гривень основного боргу та 3 291,15 гривень - 3 % річних, що становить загальну суму у 112 996,95 гривень та з урахуванням ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України та висновків Верховного Суду не стягувати відшкодування на правничу допомогу у сумі 16000,00 гривень, заявлену позивачем у зв`язку із її не співмірністю щодо суми заборгованості та за умови визнання позову та пропозицій щодо укладання мирової угоди з боку відповідача та зменшити цю суму до розмірів, які суд вважатиме розумними. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. 23 лютого 2022 року, між [PERSON] (надалі - Первісний кредитор) та Відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого Первісний кредитор (позикодавець) передав у власність Відповідача (позичальника) грошові кошти в сумі 109705,80 грн., що станом на дату подання позову еквівалентно 3000,00 (три тисячі) доларів США (1 долар США = 36,5686 грн.), а Відповідач зобов`язався повернути зазначені кошти до 01 березня 2022 року. На підтвердження отримання зазначених коштів відповідач 23 лютого 2022 року написала розписку у присутності двох свідків в якій йдеться про отримання нею від Первісного кредитора коштів у вказаній сумі в рахунок авансу за намір укласти в майбутньому договір оренди та строк їх повернення. Грошові кошти у розмірі 3000,00 доларів США були передані Відповідачу у момент підписання розписки. Відповідно до умов визначених розпискою, відповідачка взяла на себе зобов`язання щодо повернення Первісному кредитору грошових коштів у розмірі 3000,00 доларів США у строк до 01 березня 2022 року включно. У вказаний строк кошти повернуто не було. 02 березня 2022 року, між Первісним кредитором та Новим кредитором (надалі - Позивач), було укладено Договір № 01-020322 про відступлення права вимоги (цесії) (далі - Договір). Відповідно до п. 1.1. Договору, Первісний кредитор передав Новому кредиторові (Позивачеві) право вимоги, за Основним договором (розпискою) від 23.02.2022 року. Відповідно до п. 1.2. Договору - новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання зобов`язань за Основним договором від 23.02.2022 року в частині вимоги у розмірі 3000,00 доларів США (три тисячі доларів США, 00 центів) з дати визначеної в п. 5.2. цього Договору. Відповідно до п. 5.2. Договору - договір вступає в силу з 01 серпня 2022 року. Виконуючи умови Договору, Позивачем було направлено на адресу Відповідача цінний лист з описом вкладення з Повідомленням № 01/0822 про відступлення права вимоги Первісним кредитором до Нового кредитора та долучено копію Договору № 01-020322 відступлення права вимоги від 02.03.2022 року. Незважаючи на надіслані вище зазначені повідомлення на адресу Відповідача, Відповідач своїх зобов`язань за Договором не виконав і на листи не відповів. 25 серпня 2022 року, позивачем було направлено на адресу відповідача цінний лист з описом вкладення з Пропозицією досудового врегулювання спору та вимогою сплати грошових коштів у розмірі 109 680,00 грн. (з розрахунку відносно офіційного курсу долара США станом на 25 серпня 2022 року 1 долар США = 36,56 грн.) на зазначений розрахунковий рахунок. Відповідач відповіді не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідачем не було належно виконано свої зобов`язання за договором позики та не повернуто борг у встановлені розпискою строки. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року, справа № 359/1227/16-ц, провадження № 61-12412св18. При цьому з розписки повинен вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання. Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, провадження №61-910св18, від 16 серпня 2018 року, справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18, від 21 березня 2018 року, справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року у справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №340/385/17 (провадження №14-495цс19), позивач має право пред`являти позовну вимогу щодо стягнення заборгованості за договором позики в гривневому еквіваленті. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 21.06.2017 р. у справі №910/2031/16, якщо у договорі визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті та передбачено, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, проте фактично такий платіж ще не здійснено, оскільки боржник не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором, стягненню підлягає сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (заяви про збільшення позовних вимог). Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч.1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч.1 ст. 514 та ч.1 ст.517 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги Договір відступлення права вимоги № 01-020322 від 02.03.2022 року, зміст та умови якого відповідають приписам 512-519 ЦК України, між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики, укладення якого підтверджується оригіналом розписки від 23.02.2022 року, яка засвідчує факт отримання Відповідачем в борг грошових коштів в розмірі 109 705,80 грн., що станом на дату подання позову еквівалентно 3000,00 (три тисячі) доларів США (1 долар США = 36,5686 грн.). Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених правил, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договорами позики, внаслідок порушення позичальником умов таких договорів за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку. У відповідності до ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України - боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються в тому числі на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Відповідно до п. 5.2. Договору - сторонами було погоджено, що Договір вступає в силу з 01 серпня 2022 року. Відтак, прострочення виконання зобов`язання можна розраховувати з 01 серпня 2022 року. Сума 3% річних від простроченої суми боргу за договором позики від 23.02.2022 за період з 01.08.2022 по 01.07.2023 складає 3 291,15 грн. Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З матеріалів справи встановлено, що представництво інтересів позивача в Печерському суді м. Києва здійснювала адвокат Тетерук Марина Андріївна, повноваження якої підтверджуються ордером про надання правничої (правової) допомоги, виданим адвокатом, що здійснює адвокатську діяльність індивідуально та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю №21/3002 від 19.04.2022. Відповідно до п.2.2 Договору про надання правової (правничої) допомоги № 010823/1 від 01.08.2023, укладеного між [PERSON] та адвокатом Тетерук М.А., Сторони узгодили обсяг послуг та їх вартість відповідно до п. 2.1. Договору, а саме: a. Вивчення первинної документації та інших матеріалів, а також аналіз судової практики для подання позовної заяви (1 година) - 4000 грн. b. Підготовка позовної заяви для подачі до суду (2 години) - 8000 грн. с. Представництво в судових засіданнях (у випадку розгляду справи з викликом сторін) - 4000 грн./судове засідання. Вартість однієї години роботи адвоката відповідно до Договору становить 4000 грн. З Акту приймання-передачі наданих послуг №1 від 06.09.2023, підписаного [PERSON] та адвокатом Тетерук М.А. убачається, що адвокат надав клієнту правничу допомогу у справі №757/36721/23-ц, що включає вивчення первинної документації та інших матеріалів, а також аналіз судової практики для подання позовної заяви (1 година) - 4000 грн., а також підготовка позовної заяви для подачі до суду (2 години) - 8000 грн., а клієнт прийняв такі надані послуги загальною вартістю 12000 грн. З Актів приймання-передачі наданих послуг №1 від 21.11.2023, №1 від 17.01.2024 р. та №1 від 04.03.2024 р. підписаного [PERSON] та адвокатом Тетерук М.А. убачається, що адвокат надав клієнту правничу допомогу у справі №757/36721/23-ц, що включає представництва в судових засіданнях- 4000 грн./судове засідання, а клієнт прийняв такі надані послуги загальною вартістю 12000 грн. Адвокатом Тетерук М.А. на адресу суду було надіслано уточнюючий розрахунок судових витрат від 04.03.2024, відповідно до якого повідомлено, що фактичний розмір судових витрат, які поніс Позивач становить грн., 25 129 грн. 97 коп. та складається з судового збору - 1 129 грн. 97 коп. та витрат, які понесені позивачем на надання професійної правничої (правової) допомоги у розмірі - 24 000 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Відсутність доказів оплати послуг з правової допомоги, або не проведення такої оплати до винесення судового рішення, щодо визначення розміру судових витрат, може обмежити права позивача на захист та на отримання правової допомоги, що має ознаки дискримінації за майновим станом і буде суперечити висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20. Так, згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20, відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір- обґрунтованим (п.268). Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. У постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.» У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач скористалася правом на подання заперечень щодо заявленого позивачем розміру витрат на професійну правову допомогу. Як вбачається із матеріалів справи, предмет спору в цій справі не є складним і характер вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній не є складними та не можуть займати значних витрат часу на їх виготовлення і побудову правової позиції професіоналом в галузі права. Витрати на професійну правничу допомогу у заявленому розімір не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, є неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи (стягнення боргу за договором позики), обсяг наданих адвокатських послуг з урахуванням часу здійснення представництва. Таким чином, проаналізувавши послуги надані адвокатом та їх вартість, заперечення відповідача щодо заявленого розміру витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про те, що відшкодування заявлених представником позивача витрат у розмірі, обумовленого сторонами угодою, є завищеним та необґрунтованим, а також неспівмірними з витраченим часом та обсягом виконаних робіт. З урахуванням конкретних обставин справи, суд може обмежити розмір витрат на професійну правничу допомогу з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо

Outcome: approved