Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

20.05.2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулася представник позивача [PERSON] адвокат Бартош-Стрєльнікова Тетяна Миколаївна з позовною заявою до [PERSON] , в якій позивач просить суд: - визнати майно таким, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 59,1 кв.м, придбану 25.10.2000 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ужвою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2-5142; квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,8 кв.м, придбану 08.08.2002 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Вишневською Н.П. та зареєстрованого в реєстрі за №1-1982; нежитлове приміщення №23, магазин непродовольчих товарів, загальною площею 54, 8 кв.м, зареєстроване 20.03.2007 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради САВ №494338; автомобіль марки MAZDA, модель 6, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN- [NUMBER] , придбаного 18.05.2007 року; - здійснити поділ спільного майна подружжя; - виділити у власність [PERSON] , ІПН [NUMBER] , квартиру [ADDRESS] , загальною площею 59,1 кв.м, придбану 25.10.2000 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ужвою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2-5142; - виділити у власність [PERSON] , ІПН [NUMBER] , 1/2 частину нежитлового приміщення №23, магазин непродовольчих товарів, загальною площею 54, 8 кв.м, зареєстроване 20.03.2007 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради САВ №494338; - виділити у власність [PERSON] , ІПН [NUMBER] , квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,8 кв.м, придбану 08.08.2002 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Вишневською Н.П. та зареєстрованого в реєстрі за №1-1982; - виділити у власність [PERSON] , ІПН [NUMBER] , 1/2 частину нежитлового приміщення №23, магазин непродовольчих товарів загальною площею 54,8 кв.м, зареєстроване 20.03.2007 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради САВ №494338; - виділити у власність [PERSON] , ІПН [NUMBER] , автомобіль марки MAZDA, модель 6, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN- [NUMBER] , придбаного 18.05.2007 року. І. Стислий виклад позиції учасників справи. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що під час шлюбу з відповідачем вони придбали спільне спірне майно та згодом не досягли згоди про його поділ як об`єкта спільної сумісної власності. Тому позивач звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. 13.07.2022 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на його думку, найбільш прийнятним варіантом поділу спільного майна, який повністю відповідає принципу рівності часток подружжя, є виділення кожній стороні у власність по 1/2 частці ідеальної частки з кожного виду майна. Тому відповідач просить суд здійснити поділ спільного майна сторін шляхом визнання права власності на 1/2 частку: 3-кімнатної квартири, 1-кімнатної квартири, магазина та автомобіля за позивачем та відповідачем. Під час судового розгляду справи відповідач та його представник частково визнали позовні вимоги, зазначивши, що частки подружжя у спільному майні є рівними, а у запропонованому позивачем варіанті рівність часток є порушеною. Тому відповідач заперечує проти поділу спільного майна, відповідно до позиції позивача, а просить суд здійснити поділ спільного майна, відповідно до ідеальних часток сторін по 1/2 частці кожному. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 13.03.2022 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 29.06.2023 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання 28.02.2024 року з`явився відповідач та його представник. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, подали до суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд, заслухавши думку сторони відповідача, на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності сторони позивача. Під час судового розгляду справи суд були заслухав усні пояснення відповідача та його представника, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оголосив судові дебати та заслухав заключні слова відповідача та його представника. 28.02.2024 року у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, що містяться в матеріалах справи. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 06.06.1998 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , одружились, про що в книзі реєстрації актів про одруження 06.06.1998 року зроблено запис за №264; прізвища після одруження: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] ; місце реєстрації: Відділ реєстрації актів громадянського стану виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська. Це підтверджується копією свідоцтва про одруження від 06.06.1998 року, серії [NUMBER] . Як зазначила позивач, на момент звернення до суду з позовом їх з відповідачем шлюб не розірвано. У період перебування у шлюбі сторони придбали наступне майно: - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 59,1 кв.м, що придбана 25.10.2000 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ужвою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2-5142; - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,8 кв.м, що придбана 08.08.2002 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Вишневською\~Н.П., та зареєстрованого в реєстрі за №1-1982; - нежитлове приміщення магазин непродовольчих товарів, загальною площею 54,8 кв.м, зареєстрованого 20.03.2007 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради, серії САВ №494338, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Титова, буд. 30, прим. 23, на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 15.03.2007 року №633; - автомобіля, марки MAZDA, модель 6, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN- [NUMBER] , придбаного 18.05.2007 року, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії [NUMBER] . Це підтверджується копіями договорів купівлі-продажу, технічних паспортів, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу поділу спільного майна подружжя. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до положень статті 355 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з частиною 1 статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до положень статті 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України. Відповідно до частини 3 статті 364 ЦК України, у разі виділу співвласником частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Відповідно до частини 1 статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Відповідно до частини 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин 1-3 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою частки визначаються рівними. Відповідно до абзацу 3 пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.121.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з яким, у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.02.2021 у справі №264/2232/19, конструкція статті 60\~Сімейного кодексу\~України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує. Відповідно до вимог частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частин 5, 6 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Частинами 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і в заємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі дока зам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частин 1, 2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з частиною 4\~статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналіз викладеного вище вказує, що під час перебування у шлюбі сторони набули рухоме та нерухоме майно, що є їх спільною сумісною власністю, та презюмується, що їх частки у спільному майні є рівними. Суд, вирішуючи по суті спір між сторонами, бере до уваги те, що відповідач частково визнав позов, а саме: в частині визнання права власності на 1/2 частку на спірні квартири, магазин та автомобіль за позивачем та відповідачем, відповідно, що відповідає вимогам статей 60, 63 СК України. Натомість позовні вимоги в частині виділу майна позивачу та відповідачу, відповідно, не відповідають вимогам рівності спільного майна подружжя, та не підлягають задоволенню. З огляду на викладене вище, враховуючи, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та права подружжя на спільне майно є рівними, позов [PERSON] є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню, а саме: слід визнати майно таким, що належить подружжю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на праві спільної сумісної власності, здійснити його поділ на ідеальні частки без їх реального поділу, та визнати за [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , право спільної часткової власності на 1/2 (одну другу) частку спільного майна, відповідно, на: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 59,1 кв.м, придбаної 25.10.2000 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ужвою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2-5142; квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,8 кв.м, придбаної 08.08.2002 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Вишневською\~Н.П., та зареєстрованого в реєстрі за №1-1982; нежитлове приміщення магазин непродовольчих товарів, загальною площею 54,8 кв.м, зареєстрованого 20.03.2007 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради, серії САВ №494338, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Титова, буд. 30, прим. 23; автомобіль, марки MAZDA, модель 6, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN- [NUMBER] , придбаного 18.05.2007 року. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно із статтею 1, частиною 1 статті 3, частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до частини 1, частини 2 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Суд зазначає, що порядок повернення судового збору регламентований, зокрема статтею\~7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №\~3674-VI та\~Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року №\~787. Відповідно до частини 3, частини 5 статті 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. \~Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Відповідно до пункту 5, пункту 10 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 650/24182, повернення судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подаються до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства. Отже, враховуючи, що позивач сплатила за подання позову 12405,00 грн, а відповідач частково визнав позов, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 6202,50 грн сплаченого позивачем судового збору, а з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, позивачу слід повернути з Державного бюджету України 6202,50 грн сплаченого нею судового збору. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача слід стягнути 6202,50 грн сплаченого позивачем судового збору, та з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, позивачу слід повернути з Державного бюджету України 6202,50 грн сплаченого нею судового збору.

Outcome: partial