Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

09 січня 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати за [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що 29 березня 1989 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу жилого будинок [ADDRESS] . Вказаний договір був нотаріально посвідчений виконавчим комітетом Білокриницької селищної Ради депутатів трудящих В.Олександрівського району Херсонської області та зареєстрований 05.04.1989 року в Херсонському міжміському БТІ під № 29. Починаючи з моменту вчинення договору купівлі - продажу житлового будинку по теперішній час [PERSON] є його власником. В 2022 році [PERSON] вирішив продати належний житловий будинок, для чого звернувся до нотаріуса задля отримання переліку документів, необхідний для вчинення договору купівлі-продажу, проте нотаріусом було виявлено, що в договорі купівлі-продажу будинку не вірно вказано номер житлового будинку, замість вірного [ADDRESS] , було вказано № 29. Вказана помилка в неправильності написання номеру будинку допущена при оформлені договору купівлі - продажу будинку та помилка ставить під сумнів право власності житловим будинком [ADDRESS] . Позивач є користувачем вказаного житлового будинку та головою домогосподарства, в якому він здійснює ремонт, сплачує комунальні послуги тобто утримує будинок на правах власника, разом з тим позивач не може оформити право власності на будинок, з причини неправильності написання номеру будинку. Отже, оскільки у встановленому законом порядку позивач не може оформити свої права, він змушена звернутися до суду з даним позовом. Відзив на позов не поданий. На судове засідання позивач не з`явився, просив справу розглянути за його відсутності. На судове\~засідання відповідач\~в особі представника\~Великоолександрівської селищної\~військової адміністрації\~Бериславського \~району Херсонської\~області не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, при винесенні рішення поклався на розсуд суду. Дослідивши надані суду письмові докази, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. 29 березня 1989 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу жилого будинок [ADDRESS] . Вказаний договір був нотаріально посвідчений виконавчим комітетом Білокриницької селищної Ради депутатів трудящих В.Олександрівського району Херсонської області та зареєстрований 05.04.1989 року в Херсонському міжміському БТІ під № 29. Починаючи з моменту вчинення договору купівлі - продажу житлового будинку по теперішній час, [PERSON] є його власником. В 2022 році [PERSON] вирішив продати належний житловий будинок, для чого звернувся до нотаріуса задля отримання переліку документів, необхідний для вчинення договору купівлі-продажу, проте нотаріусом було виявлено, що в договорі купівлі-продажу будинку не вірно вказано номер житлового будинку, замість вірного [ADDRESS] , було вказано № 29. Вказана помилка в неправильності написання номеру будинку допущена при оформлені договору купівлі - продажу будинку та помилка ставить під сумнів, що [PERSON] має право власності житловим будинком [ADDRESS] . Як вбачається з договору купівлі-продажу від 29 березня 1989 року, його укладення та реєстрація відбулася у відповідності до норм чинного законодавства на момент його укладення, а саме відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу УРСР. Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР затвердженої Наказом МЮ УРСР від 31 жовтня 1975 року, в населених пунктах, де немає нотаріальних контор, договір купівлі-продажу може бути посвідчений виконкомом міської (районної), селищної і сільської Ради народних депутатів. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності Великоолександрівської селищної ради та у користуванні [PERSON] . Право власності на будинок виникло у позивача на підставі угоди, яка протягом більш ніж 35 років ніким не оспорювалась. На час складання договору купівлі-продажу житлового будинку 29 березня 1989 року, сторони, [PERSON] та [PERSON] домовилися щодо усіх істотних умов договору, позивач отримала у власність житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Будь-яких суперечок між сторонами угоди за 35 років не виникало, протизаконних умов угода не містить та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин встановлено, що сторонами повністю виконано умови укладеного договору. Проте, в договорі купівлі - продажу житлового будинку від 29 березня 1989 року, не вірно вказано, що проданий житловий будинок знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а не за [ADDRESS] , що відповідає дійсності, що підтверджується довідкою Каховського міжміського БТІ, виданої колишньому власнику житлового будинку [PERSON] , де зазначено, що вона володіє житловим будинком саме № [NUMBER] , а не [ADDRESS] ; рішення Виконавчого комітету № 56 від 13 травня 1988 року про узаконення раніше побудованого погребу [PERSON] саме по [ADDRESS] ; технічним паспортом від 17.11.2023 року на житловий будинок [ADDRESS] ; витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно сусіда [PERSON] , з якого вбачається, що він власник житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 509 від 14.05.1970 року, що свідчіть про те, що на момент укладання позивачем та [PERSON] спірного договору сусід вже мав право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 01 липня 2004 року), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56; Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5 і зареєстрованим у Міністерства юстиції України від 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року. Таким чином, за змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. В листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звертає увагу судів на наступне: За змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як роз`яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає статя 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, системний аналіз наведених положень закону та наданих судами вищих інстанцій роз`яснень дозволяє дійти висновку, що право особи, яка володіє нерухомим майном, втім не може підтвердити своє право власності на нього перед третіми особами, може бути захищене шляхом визнання за нею такого права в судовому порядку. Аналізуючи фактичні обставини справи, а також положення діючого на момент набуття позивачем права на спірний будинок, суд дійшов висновку про належність на праві власності позивачу вказаного житлового будинку, оскільки його було набуто у встановленому законом порядку та не вбачається підстав для припинення такого права на момент розгляду справи. Підставою звернення позивача до суду є неможливість доведення перед компетентним органом, в даному випадку нотаріусом, свого права власності на вказаний будинок з метою його продажу. Зважаючи на такі обставини, а також позицію представника Великоолександрівської селищної військової адміністрації Бериславського району Херсонської області, який при вирішенні спору поклався на розсуд суду, підстави винекнення сумніву в наданих доказах позивача відсутні. Таким чином, зважаючи на те, що суд встановив належність спірного нерухомого майна на праві власності позивачу, але таке його право не визнається, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання права власності за позивачем в судовому порядку, а отже позов підлягає задоволенню. Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який на законних підставах володіє належним йому нерухомими майном, проте не може це право підвередити перед третіми особами, а отже реалізувати свої пов`язані із цим похідні права, так і відповідача, який не заперечує проти такого рішення. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було невизнане неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимоги позову не віднесено до його компетенції, відповідачем позовні вимоги не заперечувалися з приводу підстав та предмету позову. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved