Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Коломийської міської ради, про визнання за ним права власності на нерухоме майно у порядку спадкування, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, кадастровий №2623281001:01:001:0392, що знаходяться за тією ж адресою. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 02 січня 2024 року суд відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання на 13.02.2024 року та витребував матеріали спадкової справи. Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року підготовче провадження у справі було закрите і справу було призначено до розгляду по суті на 13 березня 2024 року о 11 годині 15 хвилин. Стислий виклад позицій учасників справи. Аргументи позивача. [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті відкривалася спадщина за законом на вищевказане майно. Позивач з метою оформлення спадщини після смерті його матері звернувся до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Базюк Т.В., із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, але в отриманні такого свідоцтва щодо майна його матері, нотаріус відмовив, оскільки у спадкоємця відсутні документи з державною реєстрацією права власності на спадкове майно. У зв`язку із чим позивач просить визнати за ним право власності на спадкове майно. Аргументи відповідача. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, але позивачем не надано належних та допустимих доказів, що він проживав постійно із спадкодавцем. Тому, він мав подати нотаріусу заяву про вступ у спадщину протягом 6 місяців, але доказів цього не надав. Тому слід відмовити в задоволенні позову. Аргументи позивача. Згідно з відповіддю на відзив, вказав, що нотаріус підтвердив, що ним подана заява про прийняття спадщини у встановлений законом термін, а саме 22 лютого 2022 року. у зв`язку із чим просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Оцінка суду щодо фактів. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого, згідно з свідоцтвом про народження, були [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). [INFO] померла [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 4). Згідно з копією свідоцтва про право власності на житловий будинок від 29.10.1998 року, який розташований в [ADDRESS] , він належить [PERSON] (а.с. 10). Разом з цим згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-2610836072020 від 24.09.2020 року земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), має кадастровий номер 2623281001:01:001:0392 розміром 0.2115 га. яка розташована в [ADDRESS] та належить [PERSON] (а.с.14-18). Відповідно до довідки Воскресинцівського старостинського округу від 23.11.2023 року [PERSON] вступив в управління спадковим майном після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 9). Разом з цим згідно з довідками виданих вищевказаним органом від 10.01.2022 року, [PERSON] була зареєстрована і проживала за вищевказаною адресою по день її смерті, а саме: [INFO] . А згідно з даними технічного паспорту, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] має наступний склад: житловий будинок (літера за планом - А); стодола (літера за планом - Б); стайня - (літера за планом - В); навіс - (літера за планом - Г); вбиральня - (літера за планом - Д); криниця - (літера за планом - М); огорожа- (літера за планом - №2-6); замощення - (літери за планом - І), а також земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0.2141 га. (а.с. 63 зворот). Згідно з матеріалами спадкової справи наданої приватним нотаріусом Базюк Т.В. 30.01.2024 року вбачається, що [PERSON] подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті його матері [PERSON] , і є єдиним спадкоємицею після його смерті (а.с. 65,72). Листом приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області від 01.12.2023 року встановлено, що відповідно до інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку за [PERSON] не зареєстровано, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.20), у зв`язку із чим нотаріус рекомендував позивачу звернутись до суду оскільки у нього відсутні документи, що підтверджують право власності померлою (а.с.19). Оцінка суду щодо правовідносин учасників. Із встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини щодо власності в межах яких, виник спір щодо набуття позивачем права власності на нерухоме майно, у порядку спадкування, яке не визнається третьою особою, і на яке претендує відповідач. Оцінка суду щодо права позивача. Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини 1 статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, житловий будинок та господарські будівлі і споруди та земельна ділянка, розташовані у [ADDRESS] , слід розглядати як нерухому річ, право власності на яку, а також їх виникнення, перехід і припинення підлягає державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею 3 цього закону передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою, інформація про права на нерухоме майно підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною 4 цієї статті гарантується, що права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. А тому, суд відзначає наступне. З огляду на положення частини 1 статті 10 та частини 1 статті 101 ЦК Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), в особистій власності громадян могли бути жилі будинки та господарські будівлі і споруди, а також інше майно. Разом з цим, в силу положень вказаного ЦК УРСР та «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» (що була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та діяла по 19 січня 1996 року), на той час законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації прав власності на будь-яке нерухоме майно, в тому числі й жилі будинки, господарські будівлі і споруди. Проте в силу положень пункту 1 Розділу І зазначеної Інструкції, проводилась їх реєстрація. А також, з метою обліку державою власників домогосподарств та земельних ділянок та членів їх сімей, у сільській місцевості, велись погосподарські книги, порядок ведення яких постійно змінювався та регулювався Інструкціями про порядок ведення погосподарських книг. Але завжди мета його ведення не змінювалась. А встановлені судом факти прямо вказують на те, що згідно з довідкою, що видана Воскресинцівським старостинським округом від 10 січня 2022 року № 7, житловий будинок та господарські будівлі та споруди і земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розташовані у [ADDRESS] , у складі: житловий будинок (літера за планом - А); стодола (літера за планом - Б); стайня - (літера за планом - В); навіс - (літера за планом - Г); вбиральня - (літера за планом - Д); криниця - (літера за планом - М); огорожа- (літера за планом - №2-6); замощення - (літери за планом - І), належали саме [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . І саме вона, володіла вказаним майном на праві особистої власності. І також суд констатує, що йому не надано будь-яких доказів того, що [PERSON] право власності на зазначене майно було припинено будь-яким чином до 15 квітня 1991 року (а.с.1-97). З 15 квітня 1991 року, постановою Верховної Ради Української РСР, було введено в дію Закон Української РСР «Про власність» (який діяв по 20 червня 2007 року), відповідно до якого, щодо правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, цей закон застосовується до тих прав та обов`язків, що виникнуть після введення його в дію. І цей закон не передбачив положень які б позбавляли або припиняли набуті громадянами раніше права приватної власності на нерухоме майно. А з 01 січня 2004 року, набув чинності Цивільний кодекс України, відповідно до пункту 4 прикінцевих та перехідних положень якого, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, навіть після ведення в дію і вказаного кодексу, набуте [PERSON] право власності, продовжувало діяти та не припинились. Але разом з цим, цей кодекс передбачає наступне. Відповідно до положень частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А згідно з положеннями частини 1 статті 1218 цього ж кодексу, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Отже, у зв`язку із смертю [PERSON] , відкрилась її спадщина, до складу якої увійшло його право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди та земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розташовані у [ADDRESS] . Позаяк її право власності на таке нерухоме майно, існувало в неї на момент її смерті і не відноситься до тих прав, які в силу положень статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини, бо припиняються. Положення частини 1 статті 1223 ЦК України передбачають, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. А в силу положень частини 2 статті 1223 цього ж кодексу, тільки у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. При цьому суд враховує, що з огляду на положення частини 3 статті 1268 та частини 1 статті 1269 ЦК України, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. І з огляду на матеріали спадкова справа була заведена на підставі заяви [PERSON] (а.с.65), який дійсно у шестимісячний строк подав заяву про вступ у спадщину (а.с.65). А за таких обставин, суд вважає, що саме позивач є єдиним спадкоємцем [PERSON] і відповідно саме він успадкував її право власності на вказане нерухоме майно, ставши одноособовим власником цього майна, право приватної власності якого не визнав нотаріус і на яке претендує відповідач. Тож, вказане право позивача підлягає судовому захисту. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності можливість звернутись до суду за захистом цього права. А згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Тож суд враховує, що в силу пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути і його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Отже враховуючи викладене, та те, що на право приватної власності позивача претендує відповідач, у випадку не прийняття ним спадщини або не визнання цього судом, обраний позивачем спосіб захисту його права приватної власності на зазначену нерухомість слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином,

Outcome: approved