Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

У червні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 10.02.1996 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.08.2020. Під час перебування у шлюбі сторони на підставі договору купівлі-продажу придбали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 74,1 кв.м., житловою 51,2 кв.м., яку було зареєстровано за відповідачем. Зазначає, що указана квартира є спільним сумісним майном подружжя, оскільки набута сторонами під час шлюбу та за спільні кошти подружжя. Посилаючись на те, що згоди щодо поділу спільної квартири сторони не дійшли, відповідач тривалий час проживає за кордоном, а він після розірвання шлюбу продовжує самостійно сплачувати комунальні послуги за квартиру, позивач просить в порядку поділу майна подружжя, визнати за ним право власності на частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2022 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. 13 вересня 2022 року від [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Бірюков А. М., до суду надійшли письмові пояснення, в яких відповідач, не заперечуючи проти поділу указаного майна в рівних частках, вважає, що заявлені позивачем вимоги про визнання за ним права власності на частку квартири, сформульовані некоректно та потребують уточнення й конкретизації, оскільки позивач, хоча і заявляючи вимоги про поділ майна, фактично просить визнати за ним право приватної власності на частку, не враховуючи, що при поділі кожна із сторін фактично стає співвласником майна, що чітко регламентовано цивільним законодавством. У додаткових письмових поясненнях від 29.09.2022 адвокат Бірюков А. М., який діє від імені відповідача, зазначив, що відповідно до ст. 9 Сімейного Кодексу України сторонами у справі 06.02.2019 в Менреалі, Канада, між собою було укладено договір, який був підписаний та засвідчений Міністерством Закордонних справ, Торгівлі та розвитку Канади, а також Посольством України в Канаді. За цим договором сторони домовилися про два альтернативні варіанти поділу спільного майна, а саме, що позивач отримує право власності на квартиру та компенсує відповідачу половину її вартості або ж сторони спільно здійснюють продаж майна, в результаті якого відповідач отримує половину виручених коштів, чверть цих коштів позивач віддає спільній доньці сторін, а чверть - залишає собі, беручи на себе зобов`язання придбати сину нерухомість у м. Одесі. Зазначає, що вказаний договір є безстроковим, тобто є чинним на даний час, проте позивач не звертався до відповідача із пропозицією про сплату компенсації половини вартості майна, а також спільний продаж майна не був здійснений, хоча відповідач проти цього не заперечувала, що і підтвердила своїм підписом у договорі. Також позивач не звертався із пропозиціями про розірвання договору та/або внесення змін до нього. Вважає, що запропонований позивачем у позовній заяві варіант поділу майна, суперечить чинній домовленості сторін, закріплений у договорі. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2023 року у задоволенні клопотання [PERSON] про закриття провадження у справі, заявлене з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, відмовлено. 17 серпня 2023 року від [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Бірюков А. М., до суду надійшли письмові пояснення, в яких відповідач зазначила, що позовні вимоги позивача вона не визнає у повному обсязі та просить у задоволенні позову відмовити. Під час розгляду справи просить також узяти до уваги письмові пояснення, які були надані нею на стадії підготовчого провадження та надані безпосередньо в ході судового засідання. Крім того, просить врахувати, що відповідач надала до суду договір, укладений сторонами 06.02.2019 в Монреалі, Канада, яким було визначено порядок поділу майна. Указує, що під час судового засідання, яке відбулося 29.11.2022, представник позивача підтвердив свою обізнаність про існування договору та те, що даний договір є чинним та не оскаржувався позивачем. Вважає, що фактичний спір між сторонами відсутній, а заявлені вимоги суперечать чинному документу, який був підписаний особисто позивачем. Указує, що сторони вже визначили спосіб поділу майна і до теперішнього часу відповідач не змінила своєї думки, натомість позивач, у свою чергу, жодних дій щодо припинення/зміни договору не вчинив. Вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки предмет спору відсутній, а жодних вимог про оскарження дії договору заявлено не було. 17.01.2024 від [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Бірюков А. М., до суду надійшли письмові пояснення, аналогічні її письмовим поясненням від 17.08.2023. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представник позивача - адвокат Шишлюк В. Р. подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, зазначила, що позовні вимоги позивач підтримує у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Бірюков А. М. у письмових поясненнях від 17.01.2024 просив розгляд справи провести за відсутності відповідача та її представника. За змістом ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 зазначено, що у передбачених нормами ЦПК України випадках повне судове рішення може відображати дату судового засідання, яким завершено судовий розгляд (відповідна дата вказана у вступній частині судового рішення) та дату складення повного судового рішення (відповідна дата вказана у резолютивній частині або після резолютивної частини судового рішення). У випадках, коли відбувається проголошення судового рішення, датою такого судового рішення є дата судового засідання, яким завершено судовий розгляд. І навпаки, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи; з урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 13.03.2024. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Між [PERSON] та [PERSON] 10.02.1996 Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської Ради народних депутатів зареєстровано шлюб, актовий запис № 76, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 10 лютого 1996 року. На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.07.2004 державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Гур`яновою Л. Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-3662, [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] . У договорі зазначено, що [PERSON] надає заяву її чоловіка [PERSON] про згоду на купівлю зазначеної в договорі квартири. Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.07.2004 державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-3662, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.12.2021. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.08.2020 у справі № 522/3469/18. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення норм статті 61 СК України дозволяє дійти висновку, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, квартира [ADDRESS] була придбана ними під час шлюбу, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності. Незалежно від того, на чиє ім`я було зареєстровано право власності, квартира, придбана у шлюбі належать обом з подружжя з часу її придбання і частки у праві власності, відповідно до статті 70 СК України є рівними. Згідно ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.372 ЦК України). Частиною 3 статті 372 ЦК України визначено, що в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. З позовної заяви слідує, що позивач бажає визначити розмір своєї частки в спільній квартирі подружжя, що відповідає положенням ст. 372 ЦК України. Тому вимога про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири підлягає задоволенню. Оскільки з визначенням частки за позивачем право спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] на квартиру припиняється, тому суд вважає за необхідне визнати за відповідачем також право власності на 1/2 частину квартири. При цьому це не свідчить про вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Указане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду 14 лютого 2024 року у справі № 752/18272/18, відповідно до якого, при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714св22, від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23). Разом з тим, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про відсутність між сторонами спору, оскільки посилання відповідача на укладення сторонами у справі 06.02.2019 в Менреалі, Канада, договору, відповідно до якого сторони домовилися, зокрема, про альтернативні варіанти поділу спільного майна, не свідчить про відсутність між сторонами спору та не позбавляє позивача права на захист своїх прав у судовому порядку. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 169, 73 грн.

Outcome: approved