Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

11 серпня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 15 січня 2021 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №CL-298199 за умовами якого вказаний відповідач отримала кредит у безготівковій формі в розмірі 200000 гривень на поточні потреби, зобов`язавшись повернути кредит ануїтетними платежами до 12 січня 2024 року, сплативши за користування кредитом 35% річних, а також інші обов`язкові платежі, передбачені договором. Оскільки відповідач [PERSON] свої договірні зобов`язання зі своєчасного повернення кредиту не виконувала належним чином, позивачем було направлено відповідачам вимогу про дострокове повернення кредиту, яка залишилась без виконання. За таких обставин позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути з солідарно з відповідачів, як із подружжя, кредитну заборгованість, розмір якої станом на 13 грудня 2023 року становить 194065,44 гривень, з яких: 143428,53 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 50636,91 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом. Також позивач просив суд покласти на відповідачів судові витрати по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідача до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені на ступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини сторін. В ході розгляду справи встановлено, що 15 січня 2021 року між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем [PERSON] , як позичальником, було укладено кредитний договір №CL-298199, за умовами даного кредитного договору позичальник отримала кредит у безготівковій формі в розмірі 200000 гривень строком на 36 місяців, зобов`язавшись повернути кредит до 12 січня 2024 року щомісячними ануїтетними платежами згідно графіку зі сплатою 35% річних за користування кредитом. Вказаним договором передбачено право банку вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших платежів у випадку прострочення сплати позичальником процентів та/або повернення кредиту (частини кредиту) щонайменше на один календарний місяць. Викладені обставини підтверджуються копією вищевказаного кредитного договору з додатком, копією паспорту споживчого кредиту, копією анкети-заяви позичальника, випискою по особовому рахунку позичальника, копією меморіального ордеру. Із матеріалів цивільної справи судом встановлено, що на відміну від кредитодавця позичальник належним чином свої договірні зобов`язання не виконувала, внаслідок чого у неї перед позивачем утворилась заборгованість за кредитним договором №CL-298199 від 15 січня 2021 року, яку позивач, користуючись правом вимоги дострокового повернення кредиту, своїми письмовими вимогами від 03 листопада 2023 року просив відповідачів погасити в досудовому порядку, здійснивши дострокове повернення кредиту у тридцятиденний строк з моменту отримання цієї вимоги. Однак дотепер позичальник погашення кредитного боргу не здійснила, внаслідок чого у неї перед позивачем утворилась заборгованість, загальний розмір якої станом на 13 грудня 2023 року склав 194065,44 гривень, з яких: 143428,53 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 50636,91 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом. Викладене підтверджується розрахунком заборгованості, копіями досудових вимог щодо дострокового стягнення заборгованості, копією поштової документації. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України). Правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах (у\~тому числі\~електронних),\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони (ст.207 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. За змістом ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Аналогічне положення містить ст.16 Закону України «Про споживче кредитування». Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за кредитним договором №CL-298199 від 15 січня 2021 року, приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи знайшов підтвердження факт укладення між належними сторонами даного кредитного договору із дотриманням вимог законодавства щодо його змісту та форми, а також встановлено невиконання відповідачем [PERSON] , на відміну від кредитодавця, своїх зобов`язань за даним кредитним договором, що зумовило виникнення у цього відповідача заборгованості за кредитом, а у позивача права вимагати дострокового повернення кредиту із кореспондуючим цьому праву обов`язком позичальника здійснити таке повернення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню, однак частково шляхом стягнення заявленої до стягнення кредитної заборгованості лише з позичальника відповідача [PERSON] . Частковість задоволення позову зумовлена тим, що позовні вимоги до відповідача [PERSON] і, як наслідок, про солідарне стягнення кредитної заборгованості з обох відповідачів ґрунтуються на твердженнях позивача про те, що кредит отриманий позичальником в інтересах сім`ї, а також на тому, що в Анкеті-Заяві №CL-298199 позичальником зазначено, що [PERSON] є її чоловіком. Однак суд не може прийняти такі твердження і документи як достатні підстави для задоволення позову в повному обсязі, оскільки відповідно до ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так згідно ст.27 СК України, ст.ст.12, 14, 18 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» належними та допустимим доказами факту укладення та існування шлюбу є відповідне свідоцтво про державну реєстрацію шлюбу та/або витяг з Державну реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, а не твердження позичальника, викладені у складених нею документах до банку. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial