Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

Представник органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що на обліку в управлінні-службі у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради перебувають малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , як діти, які перебувають в складних життєвих обставинах через ухилення матері та батька від виконання батьківських обов`язків. Згідно свідоцтв про народження [PERSON] і [PERSON] батьками їх є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до актів органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину і її доставку малолітні діти були доставлені співробітниками поліції до КНП «Міська клінічна лікарня №9» ДМР, у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю дітей. З рапорту поліції стало відомо, що діти знаходились за адресою: [ADDRESS] , без батьків зі сторонньою особою, яка і викликала поліцію. Мати - [PERSON] з`явилась до управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради та повідомила, що загубила свій паспорт громадянки України, а зареєстрована вона за адресою: [ADDRESS] . За допомогою спеціалістів адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради [PERSON] поновила свій паспорт, але до управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради вона більше не з`являлась та своїх дітей в лікарні не відвідувала. Батька - [PERSON] було викликано та проведено з ним профілактичну бесіду. У засідання комісії питань захисту прав дитини спеціалістів адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради 11 та 14 липня 2023 року було запрошено батьків, але вони жодного разу не з`явились. В поясненнях від 30 липня 2023 року [PERSON] написав, що не має можливості забрати дітей, оскільки не має належних умов проживання, він неодноразово був запрошений до управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради для проведення відповідної роботи, але жодного разу не з`явився, а мати [PERSON] на телефонні дзвінки не відповідає, і фактичне місце її проживання невідоме. Через небажання батьків виконувати свої батьківські обов`язки, піклуватися про дітей, відсутність батьківського потенціалу у батьків, вважають за доцільне позбавити відповідачів батьківських прав щодо малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , а вищезазначене свідчить, що [PERSON] і [PERSON] умисно, злісно ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дітей, що є підставами для позбавлення батьківських прав. У зв`язку з вищевикладеним просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] і [PERSON] щодо дітей - [PERSON] та [PERSON] ; стягнути з відповідачів аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх їх заробітків (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дітьми повноліття, перераховувати на особистий рахунок малолітніх дітей у Державному ощадному банку України; передати малолітніх дітей органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради для подальшого влаштування; державному закладу, до яких будуть влаштовані [PERSON] і [PERSON] , або їх законним представникам відкрити рахунки на ім`я [PERSON] та [PERSON] у Державному ощадному банку, отримати виконавчий лист і надати його до відповідного відділу державної виконавчої служби. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 06 лютого 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача Воднєва Н.В. надала суду заяву в якій просила справу розглянути у відсутність представника позивача, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі як такі, що відповідають інтересам дітей. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] у судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання», також повідомлялись шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, однак заперечень проти позову суду не представили, про причини неявки не повідомили, клопотань про відкладення чи розгляд справи без їх участі не надали. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради Проскуріна Є.К. надала суду заяву в якій просила розглянути справу та задовольнити позов у повному обсязі, ухваливши рішення в інтересах дітей. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради Лійбук Л.М. надала суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги задовольнити і прийняти рішення в інтересах дітей. 29 лютого 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності відповідачів за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подали. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що батьком і матір`ю малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження Серії [NUMBER] та Серії [NUMBER] , виданими Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено відповідні актові записи №407 і №501 (а. с. 17-18). Наявними в матеріалах справи Витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України №00041083892 і №00041083986 від 22 серпня 2023 року підтверджується, що відомості про батька дітей [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , записані відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України, за заявою матері дітей (а. с. 19-20). В матеріалах справи наявні акти органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 04 травня 2023 року, які складені працівниками поліції і працівниками закладу охорони здоров`я про те, що 04 травня 2023 року об 11 год. 00 хв. було виявлено дітей [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] (а. с. 23-24). Як встановлено судом з наявного в матеріалах справи витягу з протоколу №12 засідання комісії з питань захисту прав дитини Амур-Нижньодніпровського району від 15 червня 2023 року, було перенесено розгляд питання про розгляд заяви [PERSON] щодо повернення на виховання та спільне проживання її малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , які перебувають у КНП «Міська клінічна лікарня №9» ДМР, оскільки [PERSON] на засідання комісії не з`явилась (а. с. 25). Матеріалами справи підтверджено, що на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини Амур-Нижньодніпровського району від 11 липня 2023 року і 14 липня 2023 року [PERSON] і [PERSON] не з`явились, що підтверджуються витягами з протоколів №19 і №21 (а. с. 26-27). Згідно інформації управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради №17.4-17/1453 від 02 серпня 2023 року судом встановлено, що 01 серпня 2023 року спеціалістами управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради та фахівцем відділу Дніпровського міського центру соціальних служб у Самарському районі міста був здійснений спільний вихід за адресою проживання [PERSON] : садове товариство «Движенець» в Самарському районі м. Дніпра. Під час виходу обстежено житлово-побутові умови, про що складено акт. Встановлено, що [PERSON] проживає разом зі співмешканкою [PERSON] та її двома дітьми. Площа будиночку складає приблизно 10 м2, в будинку є одна кімната в якій розміщені три ліжка на 4 особи, стіл та шафа для одягу. Водопостачання в будинку та на ділянці відсутнє, зручності на подвір`ї. Пічне опалення перебуває в стадії реконструкції. У батька відібрано пояснення в яких зазначено, що умови проживання не дозволяють забрати дітей до себе, а можливості винаймати інше житло наразі немає (а. с. 31, 44-45). З акту обстеження умов проживання від 01 серпня 2023 року за адресою: СТ «Движенець» в Самарському районі м. Дніпра вбачається, що за результатами виходу комісії встановлено, що обстежено житлово-побутові умови проживання батька дітей [PERSON] , який бажає, але не має можливості забрати дітей до себе з лікарні через відсутність належних житлових умов. Проживання в літньому будинку можливе лише в літній період (а. с. 41-43). Також матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наказів управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради №98 і №99 від 16 серпня 2023 року взято на облік [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , як дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах (а. с. 21-22). Судом також встановлено, що [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , навчаються у 3-А класі КЗО «Навчально-реабілітаційний центр «Горлиця» Дніпропетровської обласної ради», що підтверджується довідками №103 і №104 від 28 серпня 2023 року (а. с. 32). Відповідно до психолого-педагогічних характеристик учнів 3-А класу Комунального закладу освіти «Навчально-реабілітаційний центр «Горлиця» ДОР» від 28 серпня 2023 року [PERSON] та [PERSON] прибули до закладу 16 листопада 2021 року на підставі висновків про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 01 вересня 2021 року №ІРЦ-85076/2021/271636 і №ІРЦ-85076/2021/127616. Юридично родина повна, але батько з родиною не проживає. Учні засвоїли навчальну програму базової середньої освіти за спеціальною програмою на початковому рівні (а. с. 33-34). Згідно з характеристикою на родину учнів 3-А класу КЗО «Навчально-реабілітаційний центр «Горлиця» ДОР» [PERSON] , [PERSON] від 28 серпня 2023 року, діти проживають в родині, яка опинилася у складних життєвих обставинах. Родина зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Склад родини: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] . Фактично батько з родиною не проживає, участі у вихованні дітей не приймає. [PERSON] не виконує в повній мірі батьківські обов`язки по відношенню до виховання дітей, не турбується про стан здоров`я дітей, не сприяє навчанню, не забезпечує предметами першої необхідності, такими як шкільне приладдя та засоби особистої гігієни. За період навчання змін і покращення у відношенні до своїх обов`язків не відбулося. З [PERSON] неодноразово проводилися бесіди про відвідування дітьми центру, зовнішній вигляд. На контакт з адміністрацією центру жінка не йде, на виклики з`явитися і отримати підручники та завдання для дітей не реагувала (а. с. 35). Відповідно до висновку управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради №17.4-20/1511 від 14 серпня 2023 року судом встановлено, що через небажання батьків виконувати свої батьківські обов`язки, небажання піклуватися про дітей та відсутність батьківського потенціалу у батьків, управління-служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] і [PERSON] щодо малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а. с. 51-52). Згідно із ст. ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Суд зазначає, що відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Положеннями вищевказаної статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей, піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків по вихованню дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі №638/6919/16-ц). Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» у своєму рішенні від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 24 червня 2020 року у справі №344/6374/18, від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Положеннями статті 165 СК України встановлено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14-ти років. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у Принципі №6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Верховною Радою України 27.09.1991 року, та положення Декларації прав дитини регламентують, що інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу. Суд, вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод становить втручання у її право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09, рішення від 17 липня 2015 року) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Таким чином суд констатує безумовне право батьків на виховання дітей, однак вважає, що у цьому випадку неможливо надати перевагу саме цьому праву, оскільки воно суперечить інтересам дітей, які мають першочергове значення при вирішенні справи. Частиною 8 ст. 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Зважаючи на те, що відповідачі будучи батьками дітей, не цікавиться їх життям, не приймають участі в їх вихованні та утриманні, не піклуються про їх фізичний і духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, а також враховуючи, що вони не з`явились на виклик до органу опіки і піклування на засідання щодо доцільності позбавлення батьківських прав, та у жодне судове засідання, будучи належним чином повідомленими про день і час розгляду справи, суд дійшов висновку, що [PERSON] і [PERSON] свідомо нехтують батьківськими обов`язками та відмовляються приймати участь в житті своїх дітей. З огляду на вищенаведене, а також приймаючи до уваги управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради №17.4-20/1511 від 14 серпня 2023 року, який суд вважає об`єктивним, обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам дітей, суд дійшов висновку, що вжиття таких крайніх заходів як позбавлення батьківських прав відповідає саме інтересам дитини, оскільки забезпечить їх розвиток у безпечному, спокійному і стійкому середовищі, та ґрунтується на законі і є пропорційним заходом реагування на поведінку відповідачів, а тому наявні підстави для позбавлення батьківських прав відповідачів [PERSON] і [PERSON] щодо їх малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині є такими, що ґрунтуються на законі, внаслідок чого підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідачів аліментів на утримання їх дітей суд дійшов такого висновку. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Відповідно до ч. ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до закону обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів, а невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Згідно із ст. 181 СК України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Отже, виходячи з наведеного, враховуючи найкращі інтереси дітей, необхідність захисту прав дітей на належне утримання, з урахуванням їх віку та потреб,

Outcome: approved