Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивував тим, що 08 лютого 1991 року зареєстрував шлюб із відповідачкою. Від даного шлюбу двоє дітей на даний час вже досягли повноліття. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки. На даний час шлюб носить лише формальний характер, оскільки вони протягом останніх десяти років спільно не проживають. Жодні підстави для примирення відсутні. Позивач перебувати у такому шлюбі не бажає, просить його розірвати та стягнути з відповідачки на його користь 3211,20 грн. судових витрат. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 09.02.2024р. було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (виклику) сторін. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач подала до суду заяву, якою позовні вимоги визнала, зазначила, що на розірвання шлюбу згідна, справу просила розглядати без її участі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось. Як вбачається з ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З свідоцтва про одруження Серія [NUMBER] , вбачається, що сторони одружились 08.02.1991р., про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 4. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2017 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя": проголошення Конституцією України охорона сім"ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з"ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя". Суд, аналізуючи обставини встановлені під час судового розгляду та дослідивши зібрані докази, вважає, що оскільки сторони після укладення шлюбу міцної сім`ї не створили, протиріччя між ними набули стійкого характеру, мирової угоди не уклали, перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача та відповідачки, то шлюб існує формально, а тому позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору №74 від 30.01.2023 у сумі 1211,20 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Водночас, ураховуючи, що відповідачка визнала позов повністю, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 605,60 грн. та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у сумі 605,60 грн. Також, позивачем понесено судові витрати із отримання правової допомоги у розмірі 2000,00 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №75 від 30.01.2024р. Виходячи з засад розумності, справедливості та співмірності витраченого часу для надання правової допомоги з розміром витрат, суд вважає, що заявлені витрати на правову допомогу є співмірними з обсягом виконаних робіт та підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved