Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенська Ірина Романівна, про стягнення заборгованості та визнання договору дарування фіктивним. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 12 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 10\~000 (десять тисяч) доларів США, 00 центів, зі сплатою 2% в місяць, для сімейних потреб та розвитку бізнесу, зі строком повернення коштів до 10 числа поточного місяця. Факт укладення договору позики підтверджується розпискою, яку склав власноруч [PERSON] . Однак відповідач у встановлений договором позики строк грошові кошти не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість у вигляді суми основного боргу та процентів. Посилаючись на викладене, [PERSON] просив суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 7800 доларів США основний борг, 10\~580 доларів США проценти за користування позикою, а всього 18\~380 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 496\~381, 49 грн. Крім того, позивачу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що боржник [PERSON] 12 серпня 2013 року здійснив безоплатне відчуження на користь своєї дружини [PERSON] належної йому на праві власності квартири [ADDRESS] . В той же день було внесено до реєстру запис про реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] . Позивач вважає укладений договір дарування фіктивним, оскільки сторони при його оформленні мали на меті не реальне настання правових наслідків у вигляді дарування, а ухилення від виконання [PERSON] грошових зобов`язань шляхом відчуження нерухомого майна на користь третьої особи, щоб ускладнити примусове стягнення боргу. Виходячи з викладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 12 серпня 2013 року між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенською Інною Романівною, за реєстр. № 3802, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 2082772 від 12 серпня 2013 про право власності за [PERSON] на вищевказану квартиру. 17.10.2022 адвокатом Гейко В.І. подано в інтересах [PERSON] відзив на позовну заяву про визнання договору фіктивним. У відзиві представником відповідача викладені заперечення проти позову, зокрема вказано, що позивачем не доведено порушення його прав унаслідок укладення оскаржуваного правочину; позивачем не надано доказів, що на момент відчуження майна у відповідачів було відсутнє інше ліквідне майно, на яке може бути звернуто стягнення; на момент укладення оскаржуваного договору заборгованість як така, була відсутня, оскільки не настав строк виконання зобов`язання за договором позики. Також представник відповідача вважає, що [PERSON] пропустив строк звернення до суду, тому просив суд застосувати строк позовної давності. Вважає, що підстави для визнання договору фіктивним, відсутні. Посилаючись на викладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , про визнання договору дарування фіктивним. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2021 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору\~приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрушевська Ірина Романівна, про стягнення заборгованості та визнання договору дарування фіктивним,\~роз`єднано\~та виділено у самостійне провадження позовні вимоги про визнання договору дарування фіктивним та скасування його державної реєстрації. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 07 березня 2023 закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Гейко В.І. заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні повністю. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином. Третя особа в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справу без її участі. Суд вирішує позовні вимоги в частині визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності, оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості залишені без розгляду. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього Кодексу,\~Закону України\~«Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено та убачається з матеріалів справи, що 12 серпня 2013 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) було укладено договір дарування квартири, посвідченій приватним нотаріусом Петрушенською Іриною Романівною, за реєстр. № 3802. За вказаним\~договором,\~ [PERSON] подаровано\~своїй дружині\~ [PERSON] квартиру,\~загальною площею\~50,\~3\~кв.м.,\~житловою площею\~28,5\~кв.м.,\~розташовану за\~адресою:\~ [ADDRESS] .\~ \~ Рішенням державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенської І.Р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4917265 від 12.08.2013, зареєстровано право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (частка 1). В подальшому, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. Позивач вважає укладений договір фіктивним з підстав фраудаторності, оскільки, на його думку, [PERSON] на момент укладення цього правочину розумів, що йому загрожує стягнення заборгованості за договором позики, тому метою укладення договору було лише виведення майна з під можливого стягнення. Більше того, обдарована є близьким родичем дарувальника, його дружиною, а сам договір є безоплатним. Тому позивач заявляє вимогу про визнання такого договору недійсним. Надаючи оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК\~435-15\~необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В судовій практиці існує поняття «фраудаторного правочину». Нормативного визначення цей термін не має, проте за загальним змістом являє собою правочин, який направлений на шкоду кредитору. Так, у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 р. по справі\~№ 755/17944/18\~сформульовано висновок щодо\~конструкції «фраудаторності»\~при оплатному цивільно-правовому договорі, яка включає: момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги); контрагента з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа), ціну (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Згідно з копією розписки від 12 лютого 2013 року, наявної в матеріалах справи, [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 10\~000 доларів США, 00 центів, зі сплатою 2% в місяць, для сімейних потреб та розвитку бізнесу, зі строком повернення коштів до 28 лютого 2014 року. Проте у вказаний строк грошові кошти та проценти не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість. Позивачем неодноразово надсилались на адресу [PERSON] вимоги та листи із проханням повернути борг, однак доказів повернення заборгованості матеріали справи не містять. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто суд в кожному конкретному випадку має виходити з презумпції дійсності правочину, якщо не встановлено зворотне. Одночасно з цим, Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Суд констатує, що договір дарування від 12 серпня 2013 року не відповідає ознакам, які притаманні фраудаторним правочинам, а отже не може бути визнаний недійсним з цих підстав. Так, за змістом ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто законодавством задекларований такий принцип як «свобода договору», а відтак сторони можуть укласти правочин з близьким родичем та навіть за наявності невиконаних зобов`язань перед третіми особами. Сам по собі факт існування заборгованості чи невиконаних зобов`язань, не свідчить про те, що договір є фіктивним. Для визнання договору фраудаторним необхідно, щоб ймовірність стягнення заборгованості з боржника була реальною, а не уявною. За змістом позовних вимог, [PERSON] вирішив подарувати належну йому квартиру своїй дружині, нібито з метою уникнення від сплати боргу. Проте договір дарування укладений 12 серпня 2013 року, у той час як строк виконання зобов`язання за договором позики встановлений до 28 лютого 2014 року. Отже, на момент укладення оскаржуваного договору, строк виконання основного зобов`язання не настав, тому немає підстав стверджувати, що договір було укладено на шкоду кредитору. Водночас позивачем не доведено, що у боржника [PERSON] не було іншого ліквідного майна та грошових коштів, щоб погасити борг. Розмір боргу у порівнянні з вартістю квартири, не є співмірним, тому суд вважає, що у відповідача не було наміру відчужувати квартиру саме з метою уникнення майнової відповідальності. Крім того, фраудаторні правочини зазвичай укладаються у період з моменту відкриття провадження у справі про стягнення заборгованості й до моменту виконання рішення суду. Судом установлено, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості лише у березні 2018 року, у той час як строк погашення заборгованості за договором позики настав 28 лютого 2014 року. Таким чином, на момент укладення оскаржуваного правочину позивачем не був ініційований судовий процес по стягненню заборгованості з [PERSON] , тому твердження [PERSON] про те, що [PERSON] навмисно здійснив відчуження квартири, маючи невиконані грошові зобов`язання, є лише припущеннями позивача, оскільки [PERSON] тривалий час не було вжито заходів щодо примусового стягнення боргу в судовому порядку. Тому існування невиконаних грошових зобов`язань перед кредитором не є достатньою підставою для визнання договору відчуження майна фіктивним, оскільки боржник повинен розуміти, що існує ризик примусового стягнення боргу в судовому порядку та звернення стягнення на його майно. Станом на теперішній час відсутнє судове рішення, яким би було стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики, а з часу укладання договору позики та настання строку виконання зобов`язань, минуло понад 10 років. Звернення до суду з позовом про стягнення боргу також мало місце після спливу більше ніж 4 роки після настання строку повернення позики, тобто з пропуском строку позовної давності. Верховний Суд у Постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19 наголосив, що дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Не допускаються також дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Укладення договору дарування з дружиною, тобто з близьким родичем, а також безоплатність договору, не свідчить про те, що [PERSON] діяв на шкоду інтересам кредитора, оскільки чинним законодавством не заборонено укладати договори з близьким родичем та визначати зміст умов договору, його платність чи безоплатність на власний розсуд. Беручи до уваги встановлені обставини, суд вважає, що договір дарування квартири від 12 серпня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідченій приватним нотаріусом Петрушенською Іриною Романівною, за реєстр. № 3802, не суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, не порушує майнових інтересів кредитора [PERSON] , тому підстав для визнання його недійсним, суд не вбачає. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст. 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд не може самостійно збирати докази, що стосуються предмету спору, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач належним чином не довів суду, що спірний договір дарування майна було укладено саме з метою уникнення майнової відповідальності та навмисно, з метою перешкоджання звернення стягнення на майно. Щодо клопотання відповідача [PERSON] та адвоката Гейко В.І. про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд вказує таке. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Строк виконання основного зобов`язання за договором позики встановлений до 28 лютого 2014 року. З 01 березня 2014 року у позивача [PERSON] виникло право на звернення до суду за захистом своїх прав. Оскаржуваний договір укладено 12 серпня 2013 року, а отже позивач повинен був дізнатися про укладення такого договору у 2013-му році, шляхом моніторингу відповідних реєстрів та аналізу платоспроможності [PERSON] . Однак [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та визнання договору фіктивним, - лише у березні 2018 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Розглянувши клопотання відповідача [PERSON] та адвоката Гейко В.І. про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне таке клопотання залишити без задоволення, оскільки строк позовної давності застосовується до спірних правовідносин лише у випадку, коли позов є обґрунтованим. В даному випадку позивачем не доведено позовні вимоги, і позов визнаний судом необґрунтованим, тому суд вважає можливим відмовити у його задоволенні з цих підстав. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, тому у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенська Ірина Романівна, про визнання договору дарування фіктивним, слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed