Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

Перша всеукраїнська кредитна спілка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачів на її користь заборгованість за кредитним договором №52 від 11 жовтня 2017 року у розмірі 46464, 19 грн., з яких: 19098, 21 грн. - сума кредиту; 17365,98 грн. - сума нарахованих та несплачених відсотків за фактичне користування кредитом; 10000,00грн. -штраф. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 11 жовтня 2017 року між Першою всеукраїнською кредитною спілкою та [PERSON] , було укладено Кредитний договір № 52, відповідно до якого Позивач видав відповідачу кредит в розмірі 20 000 грн., строком на 24 місяці з 11.10.2017 року по 11.10.2019 року із сплатою 94% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір поруки №52/П від 11.10.2017 року між Першою всеукраїнською кредитною спілкою та [PERSON] . Вказують, що видача та одержання коштів відповідачем у розмірі 20 000 грн. підтверджується видатковим чеком № 0002 від 11.10.2017 р. Однак, відповідач не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором. Позивач зазначає, що з листопада 2017 року [PERSON] перестала виконувати свої зобов`язання, передбачені умовами кредитного договору. Намагаючись вирішити питання про повернення позичальником заборгованості, [PERSON] було направлено лист №560 від 02.09.2020 року, у якому повідомлялося про порушення позичальником умов кредитного договору, внаслідок якого утворилась заборгованість , про строк, протягом якого позичальник мав змогу звернутися до кредитодавця для усунення порушення умов кредитного договору, та про наслідки невиконання своїх зобов`язань по кредитному договору. Звернення було проігноровано, прострочена заборгованість не сплачена. Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2021 року Позов Першої всеукраїнської кредитної спілки до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено повністю. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Першої всеукраїнської кредитної спілки заборгованість по кредитному договору в сумі 46464 (сорок шість тисяч чотириста шістдесят чотири гривні) 19 копійок. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь Першої всеукраїнської кредитної спілки судові витрати у розмірі 2102 гривні. Заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 24 березня 2021 року по цивільній справі №569/20504/20 за позовом Першої всеукраїнської кредитної спілки до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено. Заочне рішення від 24 березня 2021 року по справі №569/20504/20 скасовано і призначено справу до розгляду в спрощеному порядку. Відповідно до ухвали від 24.05.2023 року, суд призначив розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26.07.2023 року у справі №569/20504/20 за позовом Першої всеукраїнської кредитної спілки до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, призначено судову почеркознавчу експертизу. В судове засідання представник позивача не з`явився, при цьому подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час, дату і місце проведення судових засідань. Про причини неявки відповідач суд не повідомила, відзив не подала. Представник відповідача [PERSON] адвокат Джас І.В. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. У відзиві зазначає, що за поясненнями відповідача [PERSON] , він ніколи не підписував договір поруки № 52/П від 11.10.2017р. з Першою всеукраїнською кредитною спілкою, що вбачає відсутність у нього правового очікування виконання та/або невиконання іншою особою, в т.ч. [PERSON] , будь-яких договорів кредитування, і як наслідок, відсутність у відповідача очікування звернення кредитора до суду і порушення цивільної справи відносно нього самого за невиконання боржником зобов`язань за договором кредитування. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Суд, встановив, що 11 жовтня 2017 року між Першою всеукраїнською кредитною спілкою та [PERSON] , було укладено Кредитний договір № 52, відповідно до якого Позивач видав Відповідачу кредит в розмірі 20 000 грн., строком на 24 місяці з 11.10.2017 року по 11.10.2019 року із сплатою 94% річних. Видача та одержання коштів відповідачем коштів у розмірі 20000.00грн. підтверджується видатковим чеком №0002 від 11.10.2017р. Відповідно до п.4 п.п.3.1.1 п.3.1 Кредитного договору Кредитодавець має право вимагати повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом, в повному обсязі та виконання усіх інших зобов`язань передбачених Договором. Відповідно до п. 4.6 кредитного договору за несвоєчасне повернення отриманого кредиту, нарахованих процентів позичальник сплачує на користь кредитодавця штраф у розмірі: у разі прострочення 10 днів 10% від суми одержаного кредиту; у разі прострочення 20 днів 20% від суми одержаного кредиту; у разі прострочення 30 днів і більше 50% від суми одержаного кредиту. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. З наданого суду позивачем розрахунку суми боргу за кредитним договором від 11 жовтня 2017 року вбачається, що станом на 01 грудня 2020 року сума боргу становить 46464, 19 грн., з яких: 19098, 21 грн. - сума кредиту; 17365,98 грн. - сума нарахованих та несплачених відсотків за фактичне користування кредитом; 10000,00грн. - штраф. Даний розрахунок суд визнає обґрунтованим і таким, що відповідає умовам договору, укладеного між позивачем та відповідачем. Крім цього, Позивач обгрунтовуючи позовні вимоги щодо забезпечення основного зобовязання за кредитним договором до матеріалів справи долучив договір поруки №52/П від 11.10.2017 року, між Першою всеукраїнською кредитною спілкою та [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно ч.2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки . Представник відповідача зазначає, що за поясненнями відповідача [PERSON] , він ніколи не підписував договір поруки № 52/П від 11.10.2017р. з Першою всеукраїнською кредитною спілкою. Так згідно висновку експерта №3672-Е від 01.02.2024 року, підпис від імені [PERSON] розташований у лінійці перед друкованим текстом: « [PERSON] » на зворотній стороні договору поруки № 52/П від 11 жовтня 2017 року, виконаний не [PERSON] а іншою особою. Підписи від імені [PERSON] розташовані: після рукописного запису: « згідно з оригіналом/ [PERSON] /[INFO]» з обох сторін електрофотографічної копії сторінок 1-5, 12-13 паспорта України громадянина [PERSON] , серії та номеру [NUMBER], виданого Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області від 02 липня 1998 року та електрофотографічної копії довідки про присвоєння ідентифікаційного номера громадянину [PERSON] від 19.11.1999 року; у графі «Поручитель» після друкованого тексту «підпис» в анкеті ідентифікації поручителя від 09 листопада 2017 року, виконані не [PERSON] , а іншою особою. Почерк, яким виконано рукописні записи (цифрові та буквенні): «Згідно з оригіналом / [PERSON] / [INFO]» розташовані з обох сторін електрофотографічної копії сторінок 1-5, 12-13 паспорта України громадянина [PERSON] , серії та номеру [NUMBER], виданого Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області від 02 липня 1998 року та електрофотографічної копії довідки про присвоєння ідентифікаційного номера громадянину [PERSON] від 19.11.1999 року; « [PERSON] », «[INFO]», « [NUMBER] » розташовані у графах анкета ідентифікації поручителя від 09 листопада 2017 року, виконані не [PERSON] , а іншою особою. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) ст. 207 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, стаття 215 ЦК України, визначаючи підстави недійсності правочину, має відсилочну норму на необхідність дотримання в момент вчинення правочину вимог, встановлених ст. 203 ЦК України. Тому можна вважати, що умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності, які у загальному вигляді визначені у ст. 203 ЦК України. Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом. У ст. 203 ЦК України визначено лише загальні вимоги до чинності правочину, що стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми укладеного правочину, реальності передбачуваних правових наслідків, дотримання батьками прав та інтересів їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом. Частиною 1 ст.216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не підписував договору поруки №52/П від 11.10.2017 року, що підтверджується висновком експерта №3672-Е від 01.02.2024 року, суд приходить до висновку, що при укладенні оспорюваного правочину було відсутнє волевиявлення учасника правочину, воно не було вільним, і не відповідало його внутрішній волі, внаслідок чого відбулось порушення вимог ст.203 ЦК України і такі правочини не можуть бути дійсними в межах цивільного законодавства України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Першої всеукраїнської кредитної спілки підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з [PERSON] на користь Першої всеукраїнської кредитної спілки заборгованості по кредитному договору в сумі 46464 грн.19 копійок. На підставі частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] необхідно стягнути 2102 грн. на користь позивача в якості відшкодування понесених ним у справі судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial