Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

В березні 2021 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича, ТОВ «Ваканда», третя особа - ТОВ «Т Капітал», про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію, скасування запису про право власності, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 52203707 від 15.05.2020 р., прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А., скасувати запис №36466241 від 07.05.2020 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ТОВ «Ваканда» на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.03.2007 р. між позивачем та ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено кредитний договір №346-07-ИП, за яким сума кредиту -150000,00 дол. США, процентна ставка - 14,5 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором було укладено договір іпотеки, предметом якого стала квартира за адресою: [ADDRESS] . За рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.11.2016 р. у справі 761/25367/15 в рахунок стягнення заборгованості з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором № 346-07-Ип від 16.03.2007 року у розмірі 416980 дол. США 25 центів, що за курсом НБУ станом на 25.08.2015 року, тобто на день проведення розрахунку становить 9213405 грн. 47 коп. та 147342 грн. 20 коп., з яких заборгованість за основним боргом - 204959 дол. США 87 центів, що за курсом НБУ станом на 25.08.2015 року, тобто на день проведення розрахунку становить 4528699 грн. 83 коп.; заборгованість за відсотками - 212020 дол. США 38 центів, що за курсом НБУ станом на 25.08.2015 року, тобто на день проведення розрахунку становить 4684705 грн. 64 коп.; заборгованість по пені - 147342 грн. 20 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Донською Т.О. від 06.07.2004 року за реєстровим № 3507, шляхом визнання права власності на зазначену квартиру [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит». Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягало виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 07.05.2020 р. право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за ТОВ «Ваканда» на підставі іпотечного застереження (іпотечного договору від 16.03.2007 р., договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 03.04.2019 р., договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 03.04.2019 р.) Так, ТОВ «Ваканда» прийняло право вимоги за іпотечним договором, яке перейшло від ТОВ «ФК «Арагон», які в свою чергу прийняли право вимоги за іпотечним договором від ПАТ «Банк «Фінанси та кредит». Позивач зазначає, що квартира за адресою: [ADDRESS] . має загальну площу 125,1 кв.м, використовується позивачем, як місце постійного проживання, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому в приватного нотаріуса Юдіна М.А. були підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «Ваканда». Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов відповідач 2 заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що в іпотечному договорі від 16.03.2007 р. сторони погодили іпотечне застереження, реєстрація права власності на спірну квартиру за ТОВ «Ваканда» була здійснена в позасудовому порядку на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» за згодою іпотекодавця, що висловлена в п.п.11.3.1 п.11 іпотечного договору Вважає, що квартира за адресою: [ADDRESS] не підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки окрім спірної квартири, за даними Реєстру позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , як об`єкта незавершеного будівництва, готовність 80 %. Належність позивачу вказаного будинку встановлено також судовими рішеннями у справі №369/3261/17. Крім цього, звертає увагу, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя не може вважатись примусовим стягненням, оскільки таке право виникла на підставі договору, згоду на яке надано іпотекодавцем. Вважає, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержавтеля (іпотечного застереження). Ухвалою судді від 11.08.2022 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Ухвалою суду від 27.03.2023 р. витребувано в приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича копії матеріалів реєстраційної справи, на підставі яких було прийнято рішення про реєстрацію прав (індексний номер 52203707 від 12.05.2020 року та запис №36466241 від 07.05.2020 року) в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ТОВ «Ваканда» на квартиру [ADDRESS] ) реєстраційний номер об`єкта 97004980000. Ухвалою суду від 22.08.2023 р. витребувано в Київському державному нотаріальному архіві копії матеріалів реєстраційної справи, на підставі яких приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним Максимом Анатолійовичем було прийнято рішення про реєстрацію прав (індексний номер 52203707 від 12.05.2020 року та запис №36466241 від 07.05.2020 року) в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ТОВ «Ваканда» на квартиру [ADDRESS] ) реєстраційний номер об`єкта 97004980000. Протокольною ухвалою суду від 25.05.2023 р. залучено ТОВ «Т Капітал» до участі у справі в якості третьої особи. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити. Представники відповідача 2 та третьої особи заперечили щодо задоволення позову. Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). Суд, вислухавши пояснення присутніх учасників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.03.2007 р. з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, між ним та ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» був укладений договір іпотеки, до якого 29.05.2008 року було укладено Договір про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору, 27.06.2008 р.- договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, 15.02.2013 р. - додатковий договір (про внесення змін та доповнень) №2. За умовами іпотечного договору, [PERSON] передав в іпотеку позивачу квартиру [ADDRESS] , та належить йому на праві приватної власності на підставі Договору дарування квартири від 06.07.2004 року, а банк набув право достроково звернути стягнення на вказану квартиру у разі неналежного виконання іпотекодавцем будь-яких умов Кредитного договору, у тому числі у разі несвоєчасної чи не в повному обсязі сплати платежів про кредитному договору. Звернення стягнення на заставлене цим договором майно здійснюється на розсуд Іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса. За вибором Іпотекодержателя застосовується один і наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Згідно з застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що містяться в п.п. 11.3.1 та 11.3.2 цього Договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», або продаж Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (п. 11 Іпотечного договору) За рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.11.2016 р. у справі 761/25367/15 в рахунок стягнення заборгованості з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором № 346-07-Ип від 16.03.2007 року у розмірі 416980 дол. США 25 центів, що за курсом НБУ станом на 25.08.2015 року, тобто на день проведення розрахунку становить 9213405 грн. 47 коп. та 147342 грн. 20 коп., з яких заборгованість за основним боргом - 204959 дол. США 87 центів, що за курсом НБУ станом на 25.08.2015 року, тобто на день проведення розрахунку становить 4528699 грн. 83 коп.; заборгованість за відсотками - 212020 дол. США 38 центів, що за курсом НБУ станом на 25.08.2015 року, тобто на день проведення розрахунку становить 4684705 грн. 64 коп.; заборгованість по пені - 147342 грн. 20 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Донською Т.О. від 06.07.2004 року за реєстровим № 3507, шляхом визнання права власності на зазначену квартиру [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит». Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягало виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». (а.с. 37-44) 07.05.2020 р. право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано приватним нотаріусом Юдіним М.А. за ТОВ «Ваканда» на підставі іпотечного застереження (іпотечного договору від 16.03.2007 р., договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 03.04.2019 р., договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 03.04.2019 р.), що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухомого майно про реєстрацію права від 12.05.2020 р. (а.с. 23 т.1) ТОВ «Ваканда» прийняло право вимоги за іпотечним договором, яке перейшло від ТОВ «ФК «Арагон», які в свою чергу прийняли право вимоги за іпотечним договором від ПАТ «Банк «Фінанси та кредит». Вказане підтверджується договорами про відступлення прав вимоги №16 від 03.04.2019 р., реєстром договорів, права вимоги за якими відступаються, актом приймання та передачі від 03.04.2019 р., договором про відступлення прав вимоги від 03.04.2019 р., реєстром договорів, права вимоги за якими відступаються, договором про відступлення прав вимоги від 11.11.2019 р., договором про внесення змін № 1 від 16.03.2020 р. до договору від 11.11.2019 р., (а.с. 17-22, 24-26 т.1) З витягу з Державного реєстру речових прав від 12.05.2023 р. вбачається, що 09.05.2023 р. право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за ТОВ «Т Капітал» на підставі акту приймання передачі від 07.04.2023 р., рішення про передачу майна, речових прав на майно від 06.04.2023 р. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду з позовом про скасування рішення, запису про право власності, оскільки спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому в приватного нотаріуса Юдіна М.А. були підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «Ваканда». Щодо способів захисту варто зазначити наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Проте згідно із Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству , який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Таким чином, з 16 січня 2020 року законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, що у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а отже, не спроможний надати особі ефективний захист її прав. Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 листопада 2020 року у справі № 910/7648/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 та від 26 травня 2021 року у справі № 204/3503/19 (провадження № 61-2162св21). Відтак, належним способом захисту може бути скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Варто також зазначити, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункт 41). Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (Провадження № 12-31гс22). Правові висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що державний реєстратор не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, вчинених щодо третьої особи, а ним є особа, щодо якої були здійснені ці дії (записи), викладені у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18, пункт 36), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18, пункт 53) та від 04 лютого 2020 року у справі № 910/7781/19 (провадження № 12-150гс19, пункт 37). Тому у цій справі приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін М.А. є неналежним відповідачем, що є підставою для відмови в задоволенні позову до цього відповідача. Щодо можливості скасування рішення державного реєстратора зазначити наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) вказано, що: «102. Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача. 112. Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. 113. При цьому абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. 114. Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Мегабанк», заявлені ним позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 30.12.2019 опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. 115. Отже, враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. 116. Слід ще раз звернути увагу, що судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою». 124. Під час розгляду справ цієї категорії суд повинен надати оцінку всім обставинам, які мали місце при зверненні стягнення на іпотечне майно. Тим самим суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей); (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини). 125. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. Між тим, як було зазначено вище, відповідач ТОВ «Ваканда», не є власником спірної квартири, оскільки 09.05.2023 р. право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за ТОВ «Т Капітал», а тому обраний позивачем спосіб захист є неналежним. Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 545/1883/20 (провадження № 61-5728св21) зазначено, що «підлягають скасуванню оскаржувані судові рішення і в частині вирішення позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно та поновлення становища, що існувало до порушення, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, оскільки задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» призведе до відновлення порушених прав позивача, і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності та скасування запису про реєстрацію права власності, який є неналежним способом захисту порушеного права». Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частини перша, четверта статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно з пунктом 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 643/18202/18 (провадження № 61-617св21) зазначено, що «Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору. З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) не знайшла підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, та відступила від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 4648589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), стосовно того, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідним застереженням в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, як і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право виникло на підставі договору (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем. Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Тому висновок апеляційного суду про те, що положення Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, з посиланням на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), є помилковим». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 727/10081/15-ц (провадження № 61-2394св18),, зазначено, що «згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Аналіз зазначених норм Закону дає підстави для висновку про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов. Тягар доведення зазначених обставин у цьому провадженні покладається на позивача, яка саме й звернулася до суду, оскільки в частині третій статті 10 та частині першій статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом». Схожий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17 (провадження № 14-389цс18). У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК Українивизначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи питання щодо можливості застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у вказаних правовідносинах, варто зазначити наступне. Зокрема, необхідно встановити наступне: 1. загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Спірна квартира за адресою: [ADDRESS] має загальну площу 125,1 кв.м, а тому підпадає під вказану вимогу. 2. таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; Відповідно до частин першої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 300/2557/20 сформулював висновок про те, що, виходячи з приписів статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання підлягає обов`язковій реєстрації, тобто цей Закон пов`язує місце проживання особи насамперед із зареєстрованим місцем проживання. Отже, факт реєстрації особою свого місця проживання безумовно свідчить про те, що особа обрала певну адресу місцем свого проживання. Законом не заборонено особі мати декілька місць проживання, але у будь-якому випадку адреса, зареєстрована особою у встановленому порядку, виходячи з положень частини десятої статті 6 Закону, є офіційною адресою її проживання, а відтак, особа правомірно очікує, що за цією адресою з нею буде вестися офіційне листування, а також вчинятимуться й інші юридичні дії, що пов`язані з місцем її проживання. Тож законодавець, оперуючи поняттям «місце проживання особи», передбачає, що таке місце проживання має бути особою зареєстровано і суб`єкти владних повноважень зобов`язані враховувати таку інформацію при здійсненні ними владно-управлінських функцій. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] на час проведення державної реєстрації був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Обставини, встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.10.2022 р., яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2023 р. у справі 761/26177/20, за якими визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , в тому числі з тих підстав, що [PERSON] фактично не проживає в цій квартирі тривалий час, фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] , суд не приймає до уваги, оскільки вказані обставини не могли бути враховані під час проведення державної реєстрації права власності за ТОВ «Ваканда». Крім цього, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.09.2022 р. щодо суб`єкта [PERSON] , у власності останнього є об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 352164632224), незавершене будівництво, об`єкт житлової нерухомості: ні, об`єкт в стадії будівництва, готовність 80 %, адреса: [ADDRESS] , право власності зареєстровано 25.04.2014 р. на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЛ №388348 від 27.03.2012 р. Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Одночасно частиною третьою статті 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший). Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати особі на праві приватної власності. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18) зробив висновок про те, що … [системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18). Не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, і аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постанові від 11 листопада 2020 року у справі №352/90/16-ц. З огляду на викладене, у позивача станом на час проведення державної реєстрації у власності не знаходилось інше нерухоме житлове майно, оскільки об`єкт незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] під вказані вимоги не підпадає. Вказане свідчить про те, що квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 125,1 кв.м,, яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону № 1304-VII. Таким чином, у приватного нотаріуса Юдіна М.А.. були наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «Ваканда». Між тим, оскільки ТОВ «Ваканда» не є власником спірної квартири, оскільки 09.05.2023 р. право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за ТОВ «Т Капітал», а обрані позивачем способи захисту у вигляді визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію, скасування запису про право власності не призведене до відновлення порушених прав позивача, відсутні підстави для задоволення позову. При цьому, суд не приймає до уваги судові рішення, прийняті у справі №369/3261/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення порушень права власності та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельні ділянки, оскільки станом на час проведення спірної державної реєстрації справу не було розглянуто. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed