Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

01.09.2020 [PERSON] звернувся до суду з позовом в обґрунтування якого зазначив, що 22.04.2015 [PERSON] отримала від позивача в борг суму еквіваленту 10000 доларів США, яку зобов`язалась повернути до 01.05.2016, про що сторони склали розписку, яка знаходиться у позивача. 30.12.2018 [PERSON] повернула позивачу грошові кошти в сумі 500 доларів США в рахунок боргу, про що останній зробив запис в розписці, а сума в розмірі 9500 доларів США залишається неповернутою. Позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідачки грошові кошти в сумі 261021 грн, шо є еквівалентом 9500 доларів США. 09.11.2020 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій він вказує, що станом на 09.11.2020 курс НБУ становив 28,1375 грн за 1 долар США, отже просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 267306 грн, що є еквівалентом 9500 доларів США станом на 09.11.2020 та стягнути з відповідача сплачений судовий збір. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.11.2020 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження, підготовче провадження у справі закрито ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.04.2021. На виконання Розпорядження Голови Верховного Суду від 08.03.2022 за № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», яким змінено територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м. Полтави, вказана справа передана на розгляд Октябрському районному суду м. Полтави. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 24.05.2023 справу прийнято до провадження зі стадії судового розгляду. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 17.11.2022 за № 65 відновлено територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова з 23.11.2022. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17.08.2023 справу передано за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова. 17.10.2023 вищевказана справа надійшла до Московського районного суду м. Харкова та розподілена в провадження судді Кононенко Т.О. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18.10.2023 справу прийнято до провадження та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.12.2023 постановлено перейти від розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено позовну заяву до розгляду у відкритому судовому засіданні. 23.01.2024 на підставі розпорядження керівника апарату суду про повторний автоматизований розподіл справи через відрахування зі штату судді Кононенко Т.О., здійснено повторний автоматизований розподіл і справа надійшла в провадження судді Скотаря А.Ю. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26.01.2024 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував та пояснив, що перебував з відповідачкою у дружніх сусідських стосунках. [PERSON] була підприємцем, мала свій бізнес, займалась продажем взуття, отже надаючи останній позику позивач вважав, що остання поверне її у строк. На момент настання часу повернення позики [PERSON] просила відстрочити його, посилаючись на важкий матеріальний стан, запевняючи, що віддасть кошти у повному обсязі. На пропозицію позивача укласти нотаріальну посвідчену угоду щодо продовження строків дії договору позики відповідачка спочатку погодилась. Потім, посилаючись на їх дружні стосунки, відтягувала укладення нотаріального договору, запевняючи позивача про відсутність підстав для хвилювання з цього приводу. Частину коштів [PERSON] повернула позивачеві, проте в наступному почала уникати позивача, а на тепер, наскільки відомо останньому, відповідачка виїхала за кордон. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала. Зі згоди позивача суд розглянув справу в порядку заочного провадження на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини: згідно оригіналу розписки від 22.04.2015, дослідженого під час судового засідання, [PERSON] отримала в борг у [PERSON] грошову суму в розмірі 10000 доларів США, які зобов`язалась повернути до 01.05.2016. Розписка має допис від 30.12.2018 про отримання [PERSON] від [PERSON] в рахунок сплати боргу грошових коштів в сумі 500 доларів США (т. 1, а.с. 6). На день подачі позову, 09.11.2020, вартість 1 долару США складає 28,1375 грн (т. 1, а.с. 18, 19). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, його умови, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, провадження № 61-14794 св 21. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16). На підставі наданих доказів судом встановлено, що боргова розписка містить умови отримання позичальником у борг грошей, зобов`язання їх повернення, дату укладення договору, дату повернення коштів, отже між сторонами фактично укладений договір позики на суму 10000 доларів США, де сума зобов`язання визначена в іноземній валюті. Враховуючи викладене суд вважає, що позивач правомірно вимагає повернення боргу за курсом НБУ станом на час подання уточненої позовної заяви до суду, тобто станом на 09.11.2020. Під час розгляду даної справи іншим складом Московського районного суду м. Харкова відповідачка у поданому нею зустрічному позові вказала на порушення позивачем строку позовної давності та послалась на те, що приписка про повернення коштів в розмірі 500 доларів США зроблена позивачем саме для продовження строку позовної давності. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11.01.2022 відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про продовження процесуального строку на подання зустрічного позову, зустрічну позовну заяву повернуто відповідачці. Ухвала набрала законної сили (т. 1, а.с. 70-73). Незважаючи на повернення зустрічної позовної заяви, суд вважає, що відповідачем фактично заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, отже дану заяву суд не може залишити без уваги. Згідно з ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що позов поданий до суду 01.09.2020. Строк повернення боргу за розпискою 01.05.2016, отже трирічний строк позовної давності за борговою розпискою мав би закінчитись 01.05.2019. Разом з тим, 30.12.2018 позивачем в розписці зроблено допис про повернення йому грошових коштів відповідачкою в розмірі 500 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем доведено свої позовні вимоги, а відповідачкою не спростовано отримання грошових коштів в борг та повернення частини боргу належними доказами. Наявність у позивача на час розгляду справи в суді оригіналу розписки є підтвердженням існування боргу на час розгляду справи в суді. Саме тому суд вважає, що повернення частини боргу в сумі 500 доларів США 30.12.2018 мало місце та перервало строк позовної давності, отже підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності відсутні. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що відповідачка не виконала умови договору, в зв`язку із чим вважає за необхідне стягнути з останньої суму боргу в сумі 267306 грн, що є еквівалентом 9500 доларів США (за курсом НБУ станом на 09.11.2020). Згідно квитанції, що знаходиться у справі, позивачем при подачі позову до суду сплачений судовий збір у розмірі 2610,00 грн. Ціна позову складає 267306 грн, отже необхідною для сплати сумою судового збору є 2673,06 грн. Таким чином при поданні позову до суду позивачем недоплачено 63,06 грн судового збору. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам та стягує з відповідача сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2610,00 грн. та з позивача на користь держави недоплачену суму судового збору в розмірі 63,06 грн.

Outcome: approved