Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою, вимоги за якою уточнив шляхом подачі заяви від 08.03.2024 року в якій зазначив, що він, [PERSON] , в зв`язку з погіршенням стану здоров`я свого батька, [PERSON] , з метою постійного догляду за останнім, починаючи з липня 2009 року перейшов на постійне проживання до будинку батька, що за адресою: [ADDRESS] , де вони в подальшому і проживали. По переїзді він доглядав за батьком та надавав йому всю необхідну допомогу. [INFO] його батько, спадкодавець за законом, помер в с. Заріччя. Він організував поховання батька за власний рахунок та залишився проживати в спадковому будинку, а 26.01.2011 року зареєструвався за вказаною адресою . Після, смерті батька відкрилась спадщина на належний йому житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Зазначені правові позиції сформульовано в постановах Верховного Суду: від 4 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) , від 10 січня 2019року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) , від 1 липня 2020 року у справі № 222/1109/17 (провадження № 61-43496св18). Аналіз вищезазначених норм права вказує на те, що до спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. При цьому, чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Відповідно до ч.2 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Постановою Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" передбачено, що при неможливості видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, справа про спадкування розглядається судом. Протягом 6 місячного строку до нотаріальної контори із заявою про відкриття спадщини він не звертався, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав з батьком та був впевнений, що в розумінні ч. 3 ст. 1268 ЦК України він вважається таким, що прийняв спадщину. Тобто на його переконання він своєчасно прийняв спадщину після смерті своєї батька оскільки постійно проживав разом з ним до дня його смерті за адресою: [ADDRESS] , постійно забезпечував за життя батька сторонній догляд та опікувався останнім. На день смерті батька його зареєстрованим місцем проживання була інша адреса. Факт постійного проживання спадкодавця зі мною, стверджується довідкою селищної ради та іншими додатними до справи письмовими доказами. Він є єдиним спадкоємцем за законом, що прийняв спадщину та не відмовився від неї. Інші спадкоємці за заповітом та за законом 1-ї черги, відсутні. З заявою про прийняття спадщини у встановленому законом порядку ніхто крім нього до органів нотаріату не звертався, та спадщину не прийняв, що підтверджується витягом (інформаційною довідкою) із Спадкового реєстру від 16.02.2019 року №55157404, з якого вбачається, що спадкова справа після смерті батька, який помер [INFO] , не заводилась, та довідкою Ушомирської сільської ради №1804, про відсутність на момент смерті батька зареєстрованих з ним в будинку осіб. З липня 2009 року по теперішній час він проживає за адресою: [ADDRESS] , де постійно проживав мій батько до дня його смерті, та на даний час є зареєстрованим за вказаною адресою у спадковому будинку. Йому необхідно встановити факт спільного проживання зі спадкодавцем на день його смерті, для забезпечення права на отримання свідоцтва про право на спадщину, в порядку встановленому законодавством, відповідно, виходячи з вище викладеного реалізувати свої спадкові права на отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі він не може, у зв`язку з цим виникла необхідність звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що, при відсутності спору ( у даному випадку), розглядається за правилами окремого провадження. Просить встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] , на день смерті - [INFO] , в будинку [ADDRESS] . Одночасно просив провести розгляд справи у його відсутності. Ушомирська сільська рада повідомила про розгляд справи у відсутності свого представника. Проти задоволення заяви не заперечила. Приватний нотаріус Зіневич С.О. в судове засідання не прибув, позицію з приводу заяви не висловив. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що [INFO] в с.Заріччя, Коростенського району Житомирської області у віці 82 років помер [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 06.10.2017 року. З довідок Ушомирської сільської ради слідує, що [PERSON] на день смерті був зареєстрований один за адресою: [ADDRESS] . Частиною 1 ст.293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини другої ст.293 ЦПК України врегульовано, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною першою ст.315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій ст.315 цього Кодексу, не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови. В порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Отже, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Такий висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі №755/13027/18 та від 16 червня 2021 року в справі №597/971/17. Заявник зазначає, що встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем йому необхідно для реалізації спадкових прав після смерті батька. З матеріалів справи слідує, що заявник звернувшись до приватного нотаріуса Коростенського районного нотаріального округу Зіневича С.О. отримав за підписом останнього листа №102/01-16 від 16.08.2019 року зі змісту якого слідує, що видати свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] на нерухоме майно можливо після подачі правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Разом з тим, у даному листі відсутня інформація про наявність заведеної спадкової справи, оскільки згідно вимог чинного законодавства, якими регулюється діяльність нотаріусів слідує, що перед тим, як відмовити у видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус повинен завести спадкову справу. Інформація про необхідність для реалізації спадкових прав підтвердити факт постійного проживання зі спадкодавцем у відповіді нотаріуса відсутня. Отже, єдиною підставою, що позбавляє нотаріуса можливості видати позивачу свідоцтво про право на спадщину зазначено відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно. За положеннями частини третьої ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строк, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша ст.1270 ЦК України). В обґрунтування заявленого факту заявником до заяви додано довідку №2322 від 10.08.2010 року за підписом в.о.сільського голови Прусак Р.А. зі змісту якої слідує, що [PERSON] дійсно проживає в [ADDRESS] та дійсно проживав з [PERSON] за цією адресою до дня його смерті ( [INFO] ), вели спільне господарство, поховав свого батька за власний рахунок. Зважаючи на дату видачі даної довідки (10.08.2010 року), а також її зміст, в якому не вказано джерело на підтвердження наведеної інформації, такий документ не може бути належним, достатнім та достовірним доказом. За положеннями частини першої ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем постійного проживання вважається адреса, за якою особа проживає більше шести місяців на рік. Постійне місце проживання фізичної особи підлягає реєстрації. З копії паспорта заявника слідує, що на час смерті його спадкодавця він був зареєстрований за іншою адресою; реєстрація за адресою: [ADDRESS] , була проведена 26.01.2011 року. Інших доказів на підтвердження факту, який просить встановити заявник, а також необхідності його встановлення з метою реалізації спадкових прав, на час розгляду справи суду представлено не було. З урахуванням наведеного, в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази постійного проживання заявника разом із батьком, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини, що є підставою для відмови в задоволенні заяви.

Outcome: dismissed