Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

[PERSON] ,\~в інтересах\~якої діє\~адвокат Спиридонов\~Олег Володимирович, звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Добропільської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Позов обґрунтовано тим, що 15 червня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації актів громадянського стану Добропільського міського управляння юстиції Донецької області (м. Добропілля) був зареєстрований шлюб, про що складено актовий запис за № 75. Від шлюбу подружжя мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 18 березня 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України позивачка разом з дітьми виїхала до Норвегії, де і проживає на даний час. Починаючи з вказаної дати [PERSON] та [PERSON] як подружжя разом не проживають, спільного господарства не ведуть, спільного побуту та бюджету не мають. На ґрунті втрати взаєморозуміння та почуття любові до чоловіка [PERSON] не має наміру зберігати шлюб. Разом з тим, сторони не можуть дійти згоди щодо визначення місця проживання дітей. Діти, починаючи з березня 2022 року постійно проживають разом з матір`ю за межами України, в Норвегії. Позивачка піклується про них, діти мають все необхідне для життя, розвитку і дозвілля. Психоемоційний стан дітей стабільний, діти адаптувались, розвиваються гармонійно, проживають у спокої, мають тісні соціальні зв`язки з новими друзями та можливість спілкування з однолітками. Син [PERSON] навчається у 9 класі середньої школи Самнангер в Норвегії, донька Єсенія у 1 класі цього ж навчального закладу. Зміна місця проживання не буде сприяти як найкращим інтересам дітей. Позивачка прагне та може забезпечити дітям гідне виховання, освіту та добробут, визначення місця проживання дітей разом з нею буде відповідати інтересам дітей. Відповідач тривалий час не працевлаштований (постійна робота відсутня), не має стабільного доходу та власного житла, наявні проблеми зі здоров`ям, а тому не може забезпечити дітям їх потреби. Також, при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дітей разом з матір`ю просить врахувати, що на всій території України, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено та діє режим військового стану, а в таких умовах істотного значення набувають обставини безпеки. Відповідач постійно проживає на території, яка граничить із зоною активного ведення бойових дій, у разі прийняття рішення щодо проживання дітей разом з батьком, дітям буде загрожувати реальна небезпека, яка у свою чергу негативно вплине на їх психоемоційний розвиток, що не може відповідати інтересам дітей. За таких обставин дітям безпечніше залишатися разом з матір`ю у Норвегії, що відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини». Враховуючи викладене, представник позивача адвокат Спиридонов О.В. просить суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище позивача після розірвання шлюбу залишити « [PERSON] », визначити місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Позивач [PERSON] та її представник адвокат Спиридонов О.В. у судове засідання не з`явились. В матеріалах справи є заява представника позивача про розгляд справи у його відсутність та у відсутність [PERSON] , заявлені вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву в якій зазначив, що позов визнає в повному обсязі, справу просить розглянути у його відсутність. Представник третьої особи, Служби у справах дітей Добропільської міської ради, [PERSON] у судове не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у відсутність представника служби. Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 15 червня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] , виданого 15 червня 2015 року відділом реєстрації актів громадянського стану Добропільського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 75. Після укладення шлюбу прізвище позивача було змінено на « [PERSON] » (а.с.14). [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження (а.с.15, 16). Позивач [PERSON] 01.06.2023 року та діти [PERSON] , [PERSON] отримали посвідки на тимчасове проживання в Норвегії (а.с. 13, 17-25). Діти, починаючи з березня 2022 року проживають разом з позивачкою за межами України в Норвегії. Син [PERSON] навчається у 9-му класі середньої школи Самнангер в Норвегії, а донька Єсенія у 1-му класі цього ж навчального закладу (а.с. 26-32). Відповідно до висновку виконкому Добропільської міської ради, орган опіки та піклування вважає недоцільним визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з батьком. В обґрунтування висновку зазначено, що на засідання комісії з питань захисту дітей 23 січня 2024 року був запрошений батько [PERSON] , який зазначив, що він спілкується з дітьми та має бажання виховувати їх, але вважає, що доцільним буде визначити місце проживання дітей з матір`ю. Мати, [PERSON] , [INFO] у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України з дітьми виїхала до Норвегії та проживають там відповідно до посвідки на проживання [NUMBER] . Відповідач 30 січня 2024 року подав до суду заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ч. 1 ст. 24 цього ж Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 56 ч. 3 згаданого Кодексу кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 104 згаданого Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ст. 109 СК України, подружжя,\~яке має\~дітей,\~має право\~подати до\~суду заяву\~про розірвання\~шлюбу разом\~із письмовим\~договором про\~те,\~з ким\~із них\~будуть проживати\~діти,\~яку участь\~у забезпеченні\~умов їхнього\~життя братиме\~той з\~батьків,\~хто буде\~проживати окремо,\~а також\~про умови\~здійснення ним\~права на\~особисте виховання\~дітей. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса .\~Суд постановляє\~рішення про\~розірвання шлюбу,\~якщо буде\~встановлено,\~що заява\~про розірвання\~шлюбу відповідає\~дійсній волі\~дружини та\~чоловіка і\~що після\~розірвання шлюбу\~не будуть\~порушені їхні\~особисті та\~майнові права,\~а також\~права їхніх\~дітей. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу. Відповідно до приписів ст. 112 СК України, при розгляді справ про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя неможливе. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, примирення сторін неможливе, так як останні посилаються на неможливість поновлення шлюбних відносин. Згідно ч. 3 ст.\~105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до статті 113 СК України\~особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. При реєстрації шлюбу прізвище позивача змінювалось, після розірвання шлюбу позивач висловила бажання надалі іменуватись прізвищем « [PERSON] ». Таким чином, оцінюючи наведені докази, суд приходить до висновку про можливість розірвання шлюбу між сторонами та залишення позивачу прізвища « [PERSON] ». Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України\~сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дітей, насамперед, суди мають виходити з інтересів самих дітей, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах. У своїй постанові від 22.06.2021 року по справі № 347/1996/20, провадження № 61-8155св21, Верховний Суд висловив наступний правовий висновок: «У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати\~\~та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах». Беручи до уваги заявлені вимоги, враховуючи встановлені обставини справи, висновок органу опіки та піклування, визнання позову відповідачем, суд вважає, що визначення місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , разом з матір`ю [PERSON] найкраще відповідатиме на даний час інтересам дітей. Крім того, кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дітей з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення. Таким чином позов [PERSON] слід задовольнити повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, оскільки відповідач визнав позовні вимоги, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі даного позову, тобто 1073,60 грн. При цьому, з відповідача на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з врахуванням положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, слід стягнути 50 відсотків судового збору, який позивач сплатив при поданні до суду даного позову, тобто 1073,60 грн.

Outcome: approved