Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

У січні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов обґрунтований тим, що 04.11.2021 позивач уклав договір позитки, за яким передав відповідачу грошові кошти в сумі 787300 грн., що згідно курсу Національного Банку України станом на 04.11.2021 в еквіваленті становило 30000 доларів США. До моменту укладання договору позики від 04.11.2021 позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 15000 доларів США за попередньою усною домовленістю, при укладанні договору позики від 04.11.2021 сторони досягли спільної згоди щодо включення вищевказаної суми грошових коштів до основної суми позики розміром 30000 доларів США. Окрім цього, відповідач зобов`язаний був сплачувати 2,5% щомісяця від суми грошових коштів у розмірі 30000 доларів США. 12.01.2022 позивач уклав договір позики, за яким передав відповідачу грошові кошти у сумі 1650558,00 грн, що згідно курсу Національного Банку України станом на 12.01.2022 в еквіваленті становило 60000 доларів США. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався передати позивачу грошові кошти у сумі, які еквівалентна 60000 доларів США у строк до 12.01.2023, при цьому повернення позики мало здійснюватися до 12 числа кожного місяця рівними частинами готівковим шляхом, щомісячна сума грошових коштів рівна 5000 доларів США. Також, відповідач зобов`язаний був сплачувати 2,5% щомісяця від загальної суми позики в доларах США. Відповідач не виконав свої зобов`язання у строки передбачені договором позики від 04.11.2021 та договором позики від 12.01.2022 та борговою розпискою від 12.01.2022, окрім цього не здійснив жодного платежу та не повернув кошти встановлені договорами. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 1316470,50 грн та 2,5% відсотки у розмірі 106013,55 грн від вказаної суми згідно договору позики від 04.11.2021; стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 2194116,00 грн та 2,5% відсотки у розмірі 590342,55 грн від вказаної суми згідно договору позики від 12.01.2021; стягнути з відповідача на користь позивача моральну компенсацію у розмірі 90000,00 грн; стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Представник позивача надав до суду заяву, в якій зазначив, що просить провести розгляд справи за відсутності сторони позивача та проти ухвалення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив. Враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явилася, відзиву не подала, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити частково, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є рішення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії». Європейський суд з прав людини у справі «Каракуця проти України» зазначив, що неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Європейський суд з прав людини у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо судового розгляду упродовж розумного строку. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Відповідно до положення ст. 247 ч.2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 6, 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення та враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що предметом розгляду вказаної справи є стягнення боргу за договорами позики від 04 листопада 2021 року та від 12 січня 2022 року. 04 листопада 2021 року Позивач уклав договір позики за яким передав Відповідачу грошові кошти в сумі 787300 (сімсот вісімдесят сім тисяч триста) гривень 00 копійок, що згідно курсу Національного Банку України станом на 04 листопада 2021 року в еквіваленті становило 30000 (тридцять тисяч) доларів США. До моменту укладання договору позики від 04 листопада 2021 року Позивач передав Відповідачу грошові кошти у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США за попередньою усною домовленістю, при укладанні договору позики від 04 листопада 2021 року сторони досягли спільної згоди щодо включення вищевказаної суми грошових коштів до основної суми позики розміром 30000 (тридцять тисяч) доларів США. Відповідно до умов договору позики від 04 листопада 2021 року Відповідач зобов`язався передати Позивачу до 04 квітня 2022 року грошові кошти у сумі, яка еквівалентна 45000 (сорока п`яти тисячам) доларів США, при цьому повернення позики мало здійснюватися рівними частинами готівковим шляхом. Окрім цього Відповідач був зобов`язаний сплачувати 2.5 % щомісяця від суми грошових коштів у розмірі 30000 (тридцять тисяч) доларів США. 12 січня 2022 року Позивач уклав договір позики за яким передав Відповідачу грошові кошти в сумі 1650558 (один мільйон шістсот п`ятдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 00 копійок, що згідно курсу Національного Банку України станом на 12 січня 2022 року в еквіваленті становило 60000 (шістдесяти тисяч) доларів США. Відповідно до умов договору Відповідач зобов`язався передати Позивачу грошові кошти у сумі, яка еквівалентна 60000 (шістдесяти тисячам) доларів США у строк до 12 січня 2023 року, при цьому повернення позики мало здійснюватися до 12 числа кожного місяця рівними частинами готівковим шляхом, щомісячна сума грошових коштів рівна 5000 (п`яти тисячам) доларів США. Окрім цього Відповідач був зобов`язаний сплачувати 2.5 % щомісяця від загальної суми позики в доларах США. На виконання умов Договорів позики позивач кошти передав, а відповідач кошти прийняв, що підтверджується поданими позивачем до суду копію квитанції №9544-43ЕК-457А-6Р4С від 04 листопада 2021 року та копією розписки відповідача 12 січня 2022 року. Проте у визначені договорами позики строки Відповідач гроші не повернув, окрім цього не здійснив жодного платежу та не повернув грошові кошти встановлені Договорами. Невиконання відповідачем умов договору позики в частині повернення грошових коштів, зумовило звернення позикодавця з відповідним позовом до суду для захисту своїх прав та стягнення з судовому порядку суми грошових коштів, а саме: 1316470 (один мільйон триста шістнадцять тисяч чотириста сімдесят) гривень 50 копійок і 2.5% у розмірі 106013 (сто шість тисяч тринадцять) гривень 55 копійок згідно договору позики від 04 листопада 2021 року та 2194116 (два мільйони сто дев`яносто чотири тисячі сто шістнадцять) гривень 00 копійок і 2.5 % у розмірі 590342 (п`ятсот дев`яносто тисяч триста сорок дві) гривні 55 копійок згідно договору позики від 12 січня 2022 року, отже загальна сума заборгованості за Договорами становить 3980635 (три мільйони дев`ятсот вісімдесят тисяч шістсот тридцять п`ять) гривень 10 копійок. На спростування вищезазначеного відповідачем жодних належних та допустимих доказів суду не надано. Окрім того, листом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» № 16-1-04/26286 від 12.10.2023 повідомлено суд, що на теперішній час в банку відсутні відкриті рахунки та кошти [PERSON] . Рахунок було закрито в 2014 році. У відповідь на запит суду, Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів надіслала лист № 59356 від 24.10.2023, в якому повідомила, що станом на звітну дата, за [PERSON] сільськогосподарські, дорожньо-будівельні і меліоративні машини, сільськогосподарська техніка та інші механізми не зареєстровано. Листом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» № 81-15-9/8286 від 05.10.2023 повідомлено суд, що за наданими на ім`я [PERSON] - рахунків не знайдено. Листом АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0./7-231018/60843 від 18.10.2023 надано запитувану інформацію щодо рахунків [PERSON] . Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Outcome: approved