Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Управління-служба у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що 18 березня 2006 року між позивачем, [PERSON] , та відповідачем, [PERSON] , був укладений шлюб. [INFO] в них народилася спільна дитина - [PERSON] . Декілька місяців до подання позову, [PERSON] , не повідомивши нікого, виїхала самостійно закордон, про що позивач з дитиною дізналися, коли вона вже покинула територію України. Про свої плани виїзду за кордон відповідачка не сповіщала ані дитину, ані чоловіка, тому для них це була шокуюча новина, яка негативно вплинула на їх психоемоційний стан та завдала травму. Наразі дитина з батьком проживають разом за адресою: [ADDRESS] , де раніше вони проживали разом з відповідачкою. Відповідач після переїзду за кордон зовсім перестала цікавитися дитиною, і це відбувається не тільки стосовно питання її навчання, а взагалі будь-якої комунікації з дитиною. Фінансової та матеріальної допомоги від неї також не надходить. З урахуванням того, що відповідач не цікавиться життям своєї дитини, не піклується про неї, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав. Позивач надав заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу без його участі. Відповідач також надала заяву про можливість розгляду справи без її участі, позовні вимоги визнала, не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. Представник третьої особи надала заяву про розгляд справи за її відсутністю та винести рішення в інтересах дитини. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено, що 18 березня 2006 року між позивачем, [PERSON] , та відповідачем, [PERSON] , був укладений шлюб. [INFO] в них народилася спільна дитина - [PERSON] . Позивач по тексту позову зазначає, що декілька місяців до подання позову, [PERSON] , не повідомивши нікого, виїхала самостійно закордон, про що позивач з дитиною дізналися, коли вона вже покинула територію України. Про свої плани виїзду за кордон відповідачка не сповіщала ані дитину, ані чоловіка, тому для них це була шокуюча новина, яка негативно вплинула на їх психоемоційний стан та завдала травму. Також, надає скріншоти листування позивача з відповідачкою у застосунку для спілкування «Viber», де вона зазначає, що більше не повернеться додому та планує залишатися закордоном та вже там будувати нове життя самостійно без сім`ї. 14.03.2024 позивачем надано довідку про наявність заборгованості у [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01.03.2024 у розмірі 21 718,50 грн. Суд зазначає, що відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Положеннями вищевказаної статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей, піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків по вихованню дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 15, 16 Постанови № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З матеріалів справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, вона їх виконує, проте в межах свого матеріального становища, крім того слід врахувати, що виконавчий лист пред`явлено до виконання 01.02.2024 та заборгованість нарахована з дати подання позову до суду. Європейський суд з прав дитини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006р. наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Слід також врахувати, що відповідно до ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Таким чином, судом встановлена відсутність свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, поведінка відповідача не свідчить про наявність кожного окремо і усіх у сукупності факторів, зазначених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав». Крім того, судом приймається до уваги той факт, що сторона позивача до суду в якості свідків не привела жодну особу, яка б підтвердила обставини викладені у висновку. Відтак суд вважає обґрунтованим висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідачів. В постанові Верховного Суду від 13.03.2019 по справі № 631/2406/15-ц зазначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Враховуючи недоведеність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed