Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-07 00:00:00

Адвокат Цепко І.С. від імені та інтересах позивача звернулася до Сихівського районного суду м.Львова із даним позовом в порядку цивільного судочинства, в якому просить: визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] ; зняти з реєстрації відповідача з квартири [ADDRESS] . Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Тімченко О.В. Суддя ухвалою від 06 грудня 2023 року позовну заяву залишив без руху з наданням строку для усунення недоліків. Суддя ухвалою від 04 жовтня 2023 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторони проти такого порядку розгляду справи не заперечили. Представник відповідача просить в позові відмовити за відсутності доказів у підтвердження заявлених вимог та порушення прав позивача. Указане викладене у відзиві на позов, надано підтвердження надіслання такого іншим учасникам справи відповідно до вимог цивільного судочинства, зокрема доставлено представнику позивача до зареєстрованого електронного кабінету в системі «Електронний суд». Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Вирішуючи спір по суті, суд дійшов наступного висновку. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях. За умовами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За сформованою позицією Верховного Суду у справі № 462/2056/20 (постанова від 01 листопада 2023 року), засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. У силу приписів ст.ст.4, 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають право на повний доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону. Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 12 квітня 2022 року (справа № 464/7875/21), яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Позивачу, а також [PERSON] та [PERSON] (анкетні та ідентифікуючі дані співвласників у матеріалах справи відсутні) на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується наявним у справі свідоцтвом про право власності на квартиру № [NUMBER] від 29 травня 1996 року (не оспорюється відповідачем). Як регламентовано ст.32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, судів, органів Національної поліції, органів прокуратури, органів Служби безпеки України, Бюро економічної безпеки України, Національного банку України, Національного антикорупційного бюро України, Національного агентства з питань запобігання корупції, приватних виконавців, адвокатів, нотаріусів інформація з Державного реєстру прав у зв`язку із здійсненням ними повноважень, визначених законом, надається за суб`єктом права чи за об`єктом нерухомого майна в електронній формі шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме, за умови ідентифікації відповідної посадової особи за допомогою кваліфікованого електронного підпису відповідно до вимог Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". За актуальною інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 березня 2024 року за № 368777289 відомості щодо права власності на квартиру [ADDRESS] відсутні. За даними відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області від 29 листопада 2023 року, що узгоджується із відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб за № 123017 від 25 травня 2023 року, відповідач зареєстрована у згаданій квартирі. Відмовлено у знятті відповідача із зареєстрованого місця проживання за заявою співвласника житла, оскільки таке здійснюється за згодою іншого співвласника житла - п.3 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (заява позивача до Сихівської районної адміністрації з відміткою Центру надання адміністративних послуг м.Львова Львівської міської ради). Позивач/представник позивача на підставі ст.405 ЦК України просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом, покликаючись на непроживання останньою в такому більше 2-ох років. Верховний Суд у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 509/1916/16-ц дійшов висновку, що у ситуації: позивач - власник квартири, а відповідач - колишній з подружжя (колишній член сім`ї власника житлового приміщення), який зареєстрований у цій квартирі, слід застосувати положення ст.405 ЦК України. Право користування чужим майном передбачено у ст.ст.401-406 ЦК України. Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1). Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2). Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч.2 ст.406 ЦК України). При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 березня 2021 у справі № 686/26093/19-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 та від 04 липня 2018 року у справі 353/1096/16-ц, постанови Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 615/1636/17). Вирішуючи даний позов, суд бере до уваги правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 28 квітня 2020 року по справі № 761/20452/17, згідно з яким для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. У підтвердження заявлених вимог стороною позивача акти ПП «Управляюча компанія «Дністер» від 20 лютого 2023 року, 30 березня 2023 року, 03 травня 2023 року, згідно з яким комісією у складі голови, майстра дільниці установлено, що згідно зі слів сусідів відповідач не проживає у спірній квартирі з 2021 року по даний час. Аналізуючи такі єдині письмові докази, суд за відсутності даних щодо повноважень ПП «Управляюча компанія «Дністер» проводити обстеження житла на предмет проживання/непроживання осіб у такому не вважає їх достатніми та беззаперечними для висновку щодо непроживання відповідача у спірній квартирі з 2021 року, як про це стверджує позивач. Схожа позиція щодо актів житлового органу висловлена Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 404/7153/20. Інших доказів позивачем не надано. Позивач клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв, а зважаючи на вимоги цивільного процесуального законодавства, зокрема засади змагальності та диспозитивності, суд не вправі за власною ініціативою витребувати у позивача докази. Позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Схожа позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18, від 03 серпня 2022 року у справі № 156/268/21. Наведене свідчить, що позивачем, який користується правовою допомогою адвоката, не наведено фактичних даних та переконливо не доведено, що є його процесуальним обов`язком, непроживання відповідача у спірній квартирі понад установлений законом строк без поважних причин. При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи, а також необхідність та пропорційність такого заходу, позивачем не доведено. При розгляді даної справи судом не встановлено порушення, невизнання чи оспорення відповідачем прав позивача. Сам факт звернення позивача до суду не свідчить про порушення його прав, таке підлягає доказуванню у встановленому законом порядку. Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування із похідною вимогою - зняття з реєстрації та порушення відповідачем прав позивача, які б підлягали судовому захисту. У даному випадку суд погоджується із слушними аргументами сторони відповідача, які сторона позивача, будучи з такими достеменно обізнана, жодним чином не спростувала. Наведене зумовлює відмову у позові. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). Висновок суду узгоджується із такими засадами цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України, ст.2 ЦПК України). У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували даний рішення суду та беззастережно доводили протилежне. У зв`язку із відмовою в позові судові витрати до відшкодування позивачу не підлягають (ст.141 ЦПК України).

Outcome: dismissed