Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3 процентів річних. Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 05.03.2015 у справі № 396/2608/14-ц, яке ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 14.05.2015, залишеним без змін, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 312 250 грн., проценти в розмірі 51 134 грн. 55 коп., три відсотки річних в розмірі 7 952 грн. 05 коп, а всього 371 336 (триста сімдесят одна тисяча триста тридцять шість) грн. 60 коп.Рішення суду набрало законної сили 14.05.2015. На зазначене рішення судом видано виконавчий лист № 396/2608/14 від 02.06.2015, який пред`явлено до виконання. 06.07.2015\~ВДВС Новоукраїнського\~МУЮ було\~відкрито виконавче\~провадження ВП\~№ 48004150\~про примусове\~стягнення з\~відповідача суми\~боргу в\~сумі 371336,60\~грн.\~та судових\~витрат 3654,00\~грн.\~14.07.2015\~винесено постанови\~про приєднання\~виконавчих проваджень\~до зведеного\~виконавчого провадження.\~22.09.2015\~року на\~виконання в/листа\~№ 396/2608/14-ц\~державним виконавцем\~складено акт\~опису й\~арешту майна,\~згідно якого\~накладено арешт\~на майно\~ [PERSON] \~та призначено\~експерта для\~участі у\~виконавчому провадженні.\~22.02.2016\~винесено постанову\~про звернення\~стягнення на\~пенсію боржника,\~згідно якої\~виконавчі листи\~№ 396/2608/14-ц\~від 02.06.2015\~року,\~видані Новоукраїнським\~районним судом\~про стягнення\~з [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] боргу\~в сумі\~371336,60\~грн.\~та судових\~витрат 3654,00\~грн.\~направлені до\~виконання УПФУ\~у Новоукраїнському\~районі.\~Сума боргу\~за вказаними\~виконавчими документами\~на час\~розгляду справи\~не сплачена.\~Згідно довідки\~Новоукраїнського відділу\~державної виконавчої\~служби у\~Новоукраїнському районі\~Кіровоградської області\~Південного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Одеса),\~станом на\~04.04.2023\~заборгованість по\~виконавчому листу\~№ 396/2608/14,\~що виданий\~Новоукраїнським районним\~судом Кіровоградської\~області 02.06.2015\~становить 344\~305,44\~грн. Станом на дату подачі позовної заяви, вищезазначене рішення не виконано, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційні витрати. В позовній заяві позивач навела розрахунок інфляційних втрат за період з 14.04.2020 року по 28.02.2023 року та 3% річних, який розрахувала за період з 14.04.2020 року по 14.04.2023 року. 22.05.2023\~року від\~представника відповідача\~адвоката Дуковської\~Т.М.\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву в\~якому вона\~просила відмовити\~в задоволені\~позовних вимог\~в повному\~обсязі.\~Звертає увагу,\~що відповідно\~до ст.612\~ЦК України,\~боржник вважається\~таким,\~що прострочив,\~якщо він\~не приступив\~до виконання\~зобов`язання або\~не виконав\~його у\~строк,\~встановлений договором\~або законом,\~проте рішення\~суду від\~05.03.2015\~року по\~справі №396/2608/14\~відповідачем виконується\~у примусовому\~порядку та\~борг за\~вказаним рішенням\~повертається частково,\~тому нових\~фактів,\~які б\~підтверджували,\~що відповідач\~порушує зобов`язання\~ в\~позові не\~наведено. Крім того, нараховуючи 3% річних та інфляційні втрати на суму боргу, присуджену судом, до якої також включені інфляційні втрати та 3% річних за попередні періоди, позивач фактично, намагається повторно притягнути відповідача до відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Ухвалою судді від 20.09.2023 року прийнято справу до свого провадження, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 25.01.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача\~ [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явилася,\~15.03.2024\~року на\~електронну адресу\~суду подала\~заяву про\~розгляд справи\~без \~участі сторони\~позивача,\~позовні вимоги\~підтримують,\~просять їх\~задовольнити. Представник відповідача адвокат Дуковська Т. М. в судове засідання не з`явилася, 15.03.2024 року на електронну адресу суду надіслала клопотання про розгляд справи без участі сторони відповідача, просила відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з викладеної у відзиві позиції. Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Рішенням Новоукраїнського районного\~суду Кіровоградської\~області від\~05.03.2015\~у справі\~№ 396/2608/14-ц,\~яке залишено\~без змін\~ухвалою Апеляційного\~суду Кіровоградської\~області від\~14.05.2015,\~задоволено позов\~ [PERSON] \~до [PERSON] \~про стягнення\~боргу (а.с. 12-15). Як вбачається з інформації про виконавче провадження ВДВС Новоукраїнського МУЮ 06.07.2015 року було відкрито виконавче провадження ВП № 48004150 про примусове стягнення з відповідача суми боргу в сумі 371336,60 грн. та судових витрат 3654,00 грн. 14.07.2015 винесено постанови про приєднання виконавчих проваджень до зведеного виконавчого провадження. 22.09.2015 року на виконання в/листа № 396/2608/14-ц державним виконавцем складено акт опису й арешту майна, згідно якого накладено арешт на майно [PERSON] та призначено експерта для участі у виконавчому провадженні. 22.02.2016 винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника, згідно якої виконавчі листи № 396/2608/14-ц від 02.06.2015 року, видані Новоукраїнським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 371336,60 грн. та судових витрат 3654,00 грн. направлені до виконання УПФУ Новоукраїнському районі (а.с.16-21). Згідно довідки Новоукраїнського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), станом на 04.04.2023 заборгованість по виконавчому листу № 396/2608/14, що виданий Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області 02.06.2015 становить 344 305,44 грн (а.с.22). Позивач просить стягнути з відповідача три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 14.04.2020 року по 14.04.2023 року у розмірі 22\~505,84 грн та інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язання за період з 14.04.2020 року по 28.02.2023 року у розмірі 118\~520,99 грн. Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено невиконання відповідачем рішення суду, яке набрало законної сили та з урахуванням строку позовної давності просить стягнути саме за період 14.04.2020 по 14.04.2023 рік 3% річних та з 14.04.2020 по 28.02.2023 інфляційні витрати. Відповідно до ч. 1\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1\~ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов"язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладений у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на стягнення 3% річних та інфляційних втрат згідно положень частини 2\~статті 625 ЦК України. Таким чином, з ухвалення рішення про стягнення коштів у 2015 році зобов`язання відповідача їх сплатити не припинилося та є триваючим, відтак, позивач має право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таким чином, суд приходить до висновку, що невиконання відповідачем зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у позивача з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Особа може виконати рішення суду добровільно: з моменту набрання рішенням суду законної сили до моменту надходження виконавчого листа до державного або приватного виконавця та відкриття виконавчого провадження. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією ВП Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18. Суд приймає до уваги, що станом на момент звернення до суду відповідач не сплатив позивачу грошові кошти за рішенням суду, доказів протилежного відповідачем не надано та матеріали справи не містять. Згідно аналізу практики застосування\~ст. 625 Цивільного кодексу України\~в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2\~ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено невиконання відповідачем рішення суду, яке набрало законної сили та з урахуванням строку позовної давності просить стягнути саме за період 14.04.2020 по 14.04.2023 рік 3% річних та з 14.04.2020 по 28.02.2023 інфляційні витрати. Позивач звернувся до суду 24.04.2023 року, тому за останні три роки, які передували подачі даного позову підлягає нарахування 3% річних та інфляційні втрати. Судом перевірено розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат та встановлено таке. За прострочення виконання зобов`язання у розмірі 250\~000,00 грн за період з 14.04.202 по 14.04.2023 року три відсотки річних становлять у розмірі 22\~505,84 грн. За прострочення виконання зобов`язання у розмірі 250\~000,00 грн за період з 14.04.202 по 28.02.2023 року інфляційні втрати становлять у розмірі 118\~520,99 грн. Суд, проаналізувавши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період після набрання рішенням суду законної сили, вважає його правильним. Даний розрахунок відповідачем не оспорювався, будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач суду не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання грошових зобов`язань. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 1410 грн 27 коп. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачену позивачем суму судового збору.

Outcome: approved