Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

З позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики у загальному розмірі 27777,65 дол.США, з яких основна заборгованість за договором позики 22440,00 дол. США, 3% річних -5337,65 дол. США, до суду звернувся [PERSON] . Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О. Ухвалою судді від 08.12.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.01.24 року призначено справу до судового розгляду по суті. З боку позивача заперечень щодо заочного розгляду справи не надходило. Відповідач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, відомості про що містяться в матеріалах справи, відзиву на позов не надано. Відповідно до ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до\~ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку про задоволення позову про стягнення грошових коштів з наступних підстав. Так суд встановив наступне. [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 22 440 доларів США, що підтверджується заявою [PERSON] , яку посвідчено 19.02.2015 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гур`яновою Людмилою Геннадіївною та зареєстровано в реєстрі за №254; заява від 19.02.2015 не є правочином (договором) про відступлення права вимоги в розумінні статей 202, 513, 514 ЦК України, а тому передача права вимоги за договором позики від 28.07.2012 від [PERSON] до [PERSON] не відбулася. [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 22 440 доларів США, але право вимоги до [PERSON] за договором позики від 28.07.2012 не передала. Також [PERSON] відмовилася від укладання договору відступлення права вимоги до [PERSON] [PERSON] виконано зобов`язання щодо передачі коштів [PERSON] в рахунок повного виконання зобов`язань [PERSON] за договором позики від 28.07.2012, а [PERSON] не виконано зобов`язання перед [PERSON] щодо передачі йому права вимоги до [PERSON] за договором позики від 28.07.2012. У зв`язку із не невиконанням [PERSON] зобов`язання перед [PERSON] , грошові кошти у розмірі 22440 доларів США як безпідставно отримані підлягають поверненню [PERSON] на підставі ст.ст.1212-1214 ЦК України. [PERSON] станом на теперішній час грошові кошти [PERSON] не повернула, що й стало підставою для подання даної позовної заяви про стягнення грошових коштів до суду. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.( ч. 1 -3 ст. 1212 ЦК України) Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна ( ч. 1 -2 ст. 1213 ЦК України) Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). (ч.1-2 ст. 1214 ЦК України) За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. (ч.1-2 ст.536 ЦК України) Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України). Відповідно до\~ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Також необхідно врахувати роз`яснення Великої Палати Верховного Суду, які містяться у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові зазначила, що частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ "Про зовнішньоекономічну діяльність". Декретом Кабінету Міністрів України від 19лютого 1993року N15- 93"Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (Декрет N 15- 93), Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, з Відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в заявленій позивачем валюті в сумі 27777,65 дол. США, з яких основна заборгованість за договором позики 22440,00 дол. США, 3% річних -5337,65 дол. США доларів США. За змістом частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню 3 % річних від суми заборгованості, що відповідно до розрахунку, що міститься в матеріалах справи становить 5337,65 дол. США Суд звертає увагу на те, що Верховний суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.10.2021 у справі №523/18422/14-ц дійшов до висновку, що у справі, яка переглядається, встановлено, що 19.02.2015 [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 22 440 доларів США в рахунок повного виконання зобов`язань [PERSON] за договором позики від 28.07.2013, що підтверджується заявою [PERSON] , справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гур`яновою Л. Г. При цьому вказана заява не містить відомостей про те, що [PERSON] передала (відступила) [PERSON] свої права вимоги за договором позики від 28.07.2012, а [PERSON] як новий кредитор прийняв ці права. Тобто за своєю правовою природою та змістом означена заява не є правочином (договором) про відступлення права вимоги в розумінні статей 202, 513, 514 ЦК України, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції. Тобто, Судами під час розгляду справи №523/18422/14-ц встановлені наступні обставини, які не підлягають доказуванню: [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 22 440 доларів США, що підтверджується заявою [PERSON] , яку посвідчено 19.02.2015 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гур`яновою Людмилою Геннадіївною та зареєстровано в реєстрі за №254; заява від 19.02.2015 не є правочином (договором) про відступлення права вимоги в розумінні статей 202, 513, 514 ЦК України, а тому передача права вимоги за договором позики від 28.07.2012 від [PERSON] до [PERSON] не відбулася. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.182 ЦПК України). Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У відповідності до вимог ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 10157,90 гривень, що понесений позивачем та підтверджений документально. На підставі викладеного та

Outcome: approved