Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

27.12.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, створеної та заподіяної бездіяльністю органу державної влади, пов`язаної з невиконанням судового рішення, яким позивався до Державної казначейської служби України, Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП України в Київській області. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що на території Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в не з`ясовані та не встановлені органом досудового розслідування час працівниками та керівниками: ТОВ «НВФ» Азімут» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області [PERSON] , [PERSON] та фізичною особою [PERSON] вчинено дії, кваліфіковані ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 13, ч. 1 і ч. 3 ст. 18, ст. 358(прим) КК України, про що було офіційно повідомлено правоохоронні органи України за правилами КПК України (1960 року), та з цього приводу і того часу вчинялися певні дії, приймались і скасовувались відповідні рішення і порушуються декларовані державою права позивача умисним невиконанням судових рішень. Керівником Ходосівської сільської ради та фізичною особою [PERSON] , документ створений на порушення публічного порядку, використовується в органах державної влади, в нього вносяться нові та додаткові доповнення і зміни, а винні особи у складанні, видачі та використанні підроблених документів до кримінальної відповідальності не притягаються, кримінальне провадження на користь правопорушників не розслідується. Зокрема: постановою Києво-Святошинського районного суду у справі №4-49/12 від 21.08.2021 року скасовано постанову ДІМ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області Бойка С.М. про відмову в порушенні кримінальної справи від 10.02.2012 року, матеріали № 4902 повернуто для організації додаткової перевірки; постановою Києво-Святошинського районного суду у справі №369/4025/14к від 11.06.2014 року скасовано постанову ДІМ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області Бойка С.М. про відмову в порушенні кримінальної справи за ст. 358 КК України від 05.10.2012 року, матеріали повернуто до прокуратури для проведення додаткової перевірки; ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду у справі №369/6358/14-к від 10.07.2014 року, за постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі №369/4025/14к від 11.06.2014 року уповноважену особу прокуратури Києво-Святошинського району зобов`язано внести відомості, зазначені [PERSON] у заяві про злочин від 11.04.2012 року до ЄРДР після чого матеріали направити за підслідністю. Листом Києво-Святошинського районного суду у справі №369/6358/14-к від 30.07.2014 року позивача повідомлено, що на виконання ухвали від 10.07.2014 року СВ Києво-Святошинського РУ ГУ МВС України в Київській області 29.07.2014 року внесено відомості до ЄРДР за №12014110200002333 за попередньою кваліфікацією ст. 358 КК України. Досудове розслідування було доручено проводити слідчому СВ Києво-Святошинського ВП ГУ НП України в Київській області Петрову О.В. до якого 30.10.2014 року позивач звернувся з клопотанням про : - залучення до кримінального провадження в якості потерпілого; вручення пам`ятки про права і обов`язки потерпілого; надання можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження №12014110200002333; виконання письмових вказівок процесуального керівника прокурора Пастуха І.О.; виконання постанови судді Омельченко М.М.; проведення всіх слідчих дій з застосуванням аудіо відео технічних засобів та участі осіб, які мають пряме і безпосереднє відношення до зазначеного кримінального провадження, однак відповіді на звернення не отримав. Такі дії слідчого СВ Києво-Святошинського ВП ГУ НП України в Київській області були оскаржені позивачем до слідчого судді і ухвалою від 13.11.2014 року службову особу відповідача зобов`язано надати письмову відповідь про розгляд клопотання від 30.10.2014 року відповідно до вимог статті 220 КПК України. Лише 16.01.2015 року службова особа відповідача викликала позивача до СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області міста Боярка на 19.01.2015 року де спочатку близько 16:40 йому було вручено повістку про виклик в якості свідка на 19.01.2015 року, а потім повідомлення і постанову про часткове задоволення клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій заднім числом від 08.12.2014 року. Зважаючи на те, що службова особа відповідача викликав позивача і вручив йому повістку про виклик свідка з порушенням вимог ч. 1 ст. 9, ст. 55, ст. 56, ч. 8 ст. 135, ч. 1 ст. 136 КПК України позивачу було вручено нову повістку на 23 січня 2015 року. Позивач стверджував, що службові особи Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП України в Київській області у спосіб вчинення службової бездіяльності та пасивних дій систематично порушували його конституційні права, як учасника кримінального провадження, оскільки постанову про часткове задоволення його клопотання було прийнято заднім числом, 20 і 21 січня 2015 року, він - позивач здійснив відрив від звичайних занять, витратив свій час і бюджетні кошти його родини та 21.01.2015 року звернувся до слідчого судді зі скаргою, яка розглянута 23.01.2015 року і за наявності беззаперечних доказів постановлено ухвалу та зобов`язано службову особу відповідача надати йому - [PERSON] пам`ятку про права і обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні №12014110200002333, котра не виконана і на час його звернення до суду з позовом. Факт невиконання ухвали слідчого судді від 23.01.2015 року підтверджується листом Києво-Святошинського районного суду від 25.10.2017 року та ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 08.11.2017 року щодо задоволення відводу слідчому, а також ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 08.11.2017 року щодо встановлення обставини, які доказуванню не підлягають, зокрема: - «станом на 12 жовтня 2017 року матеріали справи №369/595/15-к не містять відомостей про виконання вимог ч. 4 ст. 535 КПК України щодо ухвали слідчого судді від 23 січня 2015 року»: - «Голосіївським районним судом м. Києва 22 липня 2015 року ухвалено рішення іменем України стягнути шляхом списання коштів з державного бюджету на користь [PERSON] майнової шкоди у розмірі 390 грн. 70 коп.». Позивач стверджував, що вказані ним обставини свідчать про очевидну бездіяльність відповідача Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП України в Київській області, що полягає саме в організації бездіяльності та пасивних дій, направлених на порушення прав людини, законодавства та невиконання судових рішень, які постановлені (ухвалені) в установленому законодавством порядку судовою гілкою влади і мають виконуватись без будь-якої невиправданої затримки. Протилежне є порушенням законодавства та підставою для звернення за захистом порушених прав у судовому порядку. Тривале невиконання судового рішення від 23.01.2015 року завдає позивачу щоденних негативних емоцій та переживань щодо неможливості реалізувати судовий захист встановлений законодавчим, виконавчим та судовим органами державної влади, призводить до тривалих душевних страждань, чим завдається моральна шкода, яка має бути відшкодована за рахунок держави. На відшкодування завданої з вини службових осіб Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП України в Київській області з підстав невиконання судового рішення від 23.01.2015 року з урахуванням практики Європейського суду з прав людини позивач просив стягнути з держави Україна в особі державної казначейської служби списанням з державного бюджету України на його користь 2 000 євро, які на дату набрання судовим рішенням законної сили мають бути конвертовані у національну валюту. 13.01.2020 року суддею Голосіївського районного суду міста Києва Мазуром Ю.Ю. позовну заяву [PERSON] до Державної казначейської служби України, Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП України в Київській області про стягнення моральної шкоди, створеної та заподіяної бездіяльністю органу державної влади, пов`язаної з невиконанням судового рішення залишено без руху, а ухвалою від 27.02.2020 року повернуто позивачу [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 07 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП України в Київській області про стягнення моральної шкоди, створеної та заподіяної бездіяльністю органу державної влади, пов`язаної з невиконанням судового рішення, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.12.2020 року замінено відповідача Києво-Святошинський відділ поліції Головного управління Національної поліції України в Київській області на належного відповідача - Головне управління Національної поліції України в Київській області. Залучено до участі у справі третю особу Києво-Святошинський відділ поліції Головного Управління Національної поліції України в Київській області. 03.06.2021 року Головне управління Національної поліції в Київській області надіслало на адресу суду відзив на позовну заяву [PERSON] .. Представник відповідача ГУ НП в Київській області не визнав позовні вимоги [PERSON] та просив відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що правовідносини з приводу яких заявлено спір виникли за дії органів міліції, а закон України «Про поліцію» набрав чинності з 07.11.2015 року. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №730, прийнятої 16.09.2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів МВС» не передбачено правонаступництво Головним управлінням Національної поліції в Київській області прав та обов`язків Головного управління МВС України в Київській області. Національна поліція утворена як новий орган, а міліція ліквідована, отже органи та підрозділи Національної поліції не є правонаступниками міліції, що чітко передбачено законодавством, а відтак ГУ НП в Київській області не може відповідати за заявленими позовними вимогами. Крім того, представник відповідача стверджує, що обставини на які посилається позивач в обґрунтування заявленого позову, а саме незаконні дії працівників поліції, однак такі посилання слід оцінювати лише як незгоду з процесуальними рішеннями, прийнятими в рамках вказаних кримінальних проваджень, яка ґрунтується тільки на його особистих висновках і не підтверджуються належними доказами. Можливість прийняття стороною кримінального провадження процесуального рішення у встановленому порядку передбачена нормами КПК України і само по собі не тягне за собою будь-якої відповідальності. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди може бути незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Для настання відповідальності за ч. 1 ст. 1176 ЦК України необхідно, щоб дії правоохоронних органів були незаконними. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням істотних обставин справи. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач не надав суду жодного доказу спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою моральною шкодою в розмірі 2 000 євро, як і не обґрунтував сам розмір моральної шкоди. Ухвалою від 25.01.2022 року за клопотанням позивача [PERSON] у справі було призначено судово-психологічну експертизу проведення якої не було забезпечено через невиконання клопотання експерта, з яким категорично не погодився позивач [PERSON] за клопотанням якого судом було призначено експертне дослідження, просив у задоволенні клопотання експерта відмовити, повністю, продовжити розгляд справи. Ухвалою суду від 17 травня 2023 року замість залученої третьої особи Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП України в Київській області залучено третю особу слідче відділення поліції №1 Обухівського РУП ГУ НП в Київській області. Підготовче провадження у справі закрито 18 серпня 2023 року. Під час судового розгляду справи по суті позивач підтримав заявлені позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Наполягав, що бездіяльністю відповідачів у невиконанні судового рішення від 30.01.2015 року моральна шкода йому завдається постійно, його позбавлено можливості реалізувати конституційні права. Тривале невиконання судового рішення від 23.021.2015 року завдає йому щоденних негативних емоцій та переживань щодо неможливості реалізувати судовий захист встановлений законодавчим, виконавчим та судовим органами державної влади, що в свою чергу призводить до ушкодження здоров`я у вигляді тривалих душевних страждань, завдається образа почуттям та відсутністю відчуття справедливості. Службові особи відповідача ГУ НП України в Київській області станом і на час судового розгляду справи не виконали судове рішення , у кримінальному провадженні постійно міняються слідчі, досудове розслідування не здійснюється, його права потерпілого, передбачені статтею 56 КПК України порушуються. Завдана моральна шкода може бути відшкодована саме в грошовому вираженні 2 000 Євро. Представник відповідача ГУ НП України в Київській області категорично заперечувала, що зазначені позивачем [PERSON] обставини, а саме невиконання ухвали слідчого судді є підставою для відшкодування моральної шкоди. Орган досудового розслідування здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] в межах кримінально-процесуального законодавства з чим не погоджується позивач у справі. Факт завдання позивачу моральної шкоди не підтверджено належними та допустимими доказами. Просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Відповідач Державна казначейська служба України та третя особа слідче відділення поліції №1 Обухівського РУП ГУ НП в Київській області, будучи належним чином повідомленими, не забезпечили явку у судове засідання представників, не скористалися правом подачі відзиву та пояснень на позов [PERSON] . Суд, з урахуванням думки учасників судового розгляду визнав за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідача Державної казначейської служба України та третьої особи слідчого відділення поліції №1 Обухівського РУП ГУ НП в Київській області. Заслухавши позивача [PERSON] , представника відповідача ГУ НП України в Київській області, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду від 10.07.2014 року за результатами розгляду скарги [PERSON] на бездіяльність прокурора Києво-Святошинського району Київської області зобов`язано уповноважену особу прокуратури Києво-Святошинського району Київської області внести відомості, зазначені [PERSON] у заяві про злочин від 11.04.2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, після чого матеріали направити за підслідністю. (а.с.95-96). Листом Києво-Святошинського районного суду у справі №369/6358/14-к від 30.07.2014 року позивача повідомлено, що на виконання ухвали від 10.07.2014 року СВ Києво-Святошинського РУ ГУ МВС України в Київській області 29.07.2014 року внесено відомості до ЄРДР за №12014110200002333 за попередньою кваліфікацією ст. 358 КК України. Зі змісту ухвали слідчого судді Києво-Святошинського районного суду від 13.11.2014 року встановлено, що [PERSON] 30.10.2014 року слідчому у кримінальному провадженні №12014110200002322, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 Петрову О.В. подавав клопотання про проведення слідчих та процесуальних дій, яке останнім не було розглянуте відповідно до вимог ст. 220 КПК України. Слідчим суддею було зобов`язано слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області Петрова О.В. надати [PERSON] письмову відповідь про розгляд клопотання від 30.10.2014 року відповідно до вимог ст. 220 КПК України. 23.01.2015 року слідчим суддею Києво-Святошинського районного суду розглянуто скаргу [PERSON] на постанову слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області Петрова О.В. від 08.12.2014 року про часткове задоволення клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні №12014110200002333 (а.с.98). За результатами розгляду, зазначеної вище скарги [PERSON] , ухвалою слідчого судді від 23.01.2015 року, скасовано постанову слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області Петрова О.В. від 08.12.2014 року про часткове задоволення клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, якою відмовлено [PERSON] у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні №12014110200002322. Зобов`язано слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області Петрова О.В. надати [PERSON] пам`ятку про права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні №12014110200002333. (а.с. 98). Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач [PERSON] послався на те, що моральна шкода завдана йому службовими особами ГУ НП України в Київській області за наслідками невиконання ухвали слідчого судді Києво-Святошинського районного суду від 23.01.2015 року, оскільки пам`ятка про права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні №12014110200002333 йому не була вручена станом на 27.12.2019 року, під час судового розгляду справи за його позовом вказав суду, що пам`ятка про права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні №12014110200002333 йому не вручена станом і на час розгляду судом його позову. Відповідно до правил статей 4,12,13,81 ЦПК України: кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, серед іншого, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представник відповідача, зазначені позивачем [PERSON] підстави для позову не спростувала, належних та допустимих доказів на підтвердження виконання органом досудового розслідування ухвали слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.01.2015 року, якою задоволено скаргу [PERSON] на постанову слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області Петрова О.В. від 08.12.2014 року про часткове задоволення клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні №12014110200002333 суду не надала. Правилами статті 15 ЦК України, закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту права встановлені статтею 16 ЦК України. Відповідно до частин 1, 2 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, і відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Правилами статті 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до положень Закону України «Про поліцію», а саме статей 1, 2,3 : Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом; завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги; у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавала та причинний зв`язок між його діями та шкодою. Відповідно до правил статті 2 КПК України, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Так, судом встановлено, що на виконання ухвали від 10.07.2014 року слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області, 29.07.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] від 11.04.2012 року внесено відомості про злочин за № 12014110200002333 з попередньою кваліфікацією ст. 358 КК України. 30.04.2015 року [PERSON] звернувся до слідчого СВ Києво-Святошинського ВП ГУ НП України в Київській області з клопотанням, яким просив: - залучити до кримінального провадження в якості потерпілого; - вручити пам`ятку про права і обов`язки потерпілого; - надати ознайомитися з матеріалами кримінального провадження №12014110200002333; - виконати письмові вказівки процесуального керівника прокурора; - виконати постанову судді ; - усі слідчі дії, без виключення, проводити з застосуванням аудіо відео технічних засобів та участю осіб, які мають пряме і безпосереднє відношення до кримінального провадження, на яке відповідь у порядку, передбаченому частиною 2 статті 220 КПК України не отримав. Правилами статті 303 КПК України передбачено право учасників кримінального провадження на оскарження бездіяльності слідчого, дізнавача у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою. [PERSON] скористався своїм правом на оскарження дій слідчого у кримінальному провадженні № 12014110200002333 у частині відмови у задоволенні його клопотання про визнання потерпілим. Ухвалою слідчого судді від 23.01.2015 року , скаргу [PERSON] задоволено, зобов`язано слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області Петрова О.В. надати [PERSON] пам`ятку про права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні № 12014110200002333. Постановлена слідчим суддею ухвала оскарженню не підлягає, відповідно набрала законної сили з моменту постановлення. Статтями 55, 56 КПК України передбачено, що: потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. (в редакції станом на 2015 рік) . Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення; протягом кримінального провадження потерпілий має право: 1) бути повідомленим про свої права та обов`язки, передбачені цим Кодексом; 2) знати сутність підозри та обвинувачення, бути повідомленим про обрання, зміну чи скасування щодо підозрюваного, обвинуваченого заходів забезпечення кримінального провадження та закінчення досудового розслідування; 3) подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду; 4) заявляти відводи та клопотання; 5) за наявності відповідних підстав - на забезпечення безпеки щодо себе, близьких родичів чи членів своєї сім`ї, майна та житла; 6) давати пояснення, показання або відмовитися їх давати; 7) оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді, суду в порядку, передбаченому цим Кодексом; 8) мати представника та в будь-який момент кримінального провадження відмовитися від його послуг; 9) давати пояснення, показання рідною або іншою мовою, якою він вільно володіє, безоплатно за рахунок держави користуватися послугами перекладача в разі, якщо він не володіє державною мовою чи мовою, якою ведеться кримінальне провадження; 10) на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом; 11) знайомитися з матеріалами, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, в порядку, передбаченому цим Кодексом, у тому числі після відкриття матеріалів згідно зі статтею 290 цього Кодексу, а також знайомитися з матеріалами кримінального провадження, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, у випадку закриття цього провадження; 12) застосовувати з додержанням вимог цього Кодексу технічні засоби при проведенні процесуальних дій, в яких він бере участь. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд вправі заборонити потерпілому застосовувати технічні засоби при проведенні окремої процесуальної дії чи на певній стадії кримінального провадження з метою нерозголошення даних, які містять таємницю, що охороняється законом чи стосується інтимних сторін життя людини, про що виноситься (постановляється) вмотивована постанова (ухвала); 13) одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення у випадках, передбачених цим Кодексом; 14) користуватися іншими правами, передбаченими цим Кодексом. Наразі судом встановлено, що ухвала слідчого судді від 23.01.2015 року слідчим у кримінальному провадженні № 12014110200002333 не виконана, [PERSON] не набув статусу потерпілого у цьому ж кримінальному провадженні. Отже заперечення представника відповідача ГУ НП України в Київській області, що ГУ НП в Київській області не може відповідати за заявленими позовними вимогами, оскільки правовідносини з приводу яких заявлено спір виникли за дії органів міліції, які були ліквідовані на виконання Закону України «Про поліцію», що набрав чинності з 07.11.2015 року, а органи та підрозділи Національної поліції не є правонаступниками міліції, що чітко передбачено законодавством, не заслуговують на увагу суду, оскільки невиконання ухвали слідчого судді, щодо зобов`язання слідчого у кримінальному провадженні надати [PERSON] статус потерпілого у кримінальному провадженні триває з 23.01.2015 року і має місце станом на час судового розгляду справи. Не заслуговують на увагу суду і твердження представника відповідача ГУ НП України в Київській області, що обставини на які посилається позивач в обґрунтування заявленого позову, а саме незаконні дії працівників поліції, необхідно розцінювати лише як незгоду з процесуальними рішеннями, прийнятими в рамках вказаного кримінального провадження, оскільки процесуальне рішення слідчого, а саме постанова від 08.12.2014 року про часткове задоволення клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, якою відмовлено [PERSON] у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні №12014110200002333 була предметом оскарження у встановленому кримінально-процесуальним законодавством порядку, скасована слідчим суддею та зобов`язано слідчого у цьому ж кримінальному провадженні надати [PERSON] пам`ятку про права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні №12014110200002333. Отже, судом встановлено, що право позивача на реалізацію його процесуальних прав, як учасника кримінального провадження є порушеним за наслідками бездіяльності слідчого у кримінальному провадженні №12014110200002333. На думку суду така бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні № 12014110200002333 є такою, що порушує права та законні інтереси [PERSON] , як учасника кримінального провадження, що фактично має статус потерпілого, а відтак, твердження останнього, що у такий спосіб йому завдається моральна шкода заслуговують на увагу суду. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 2 000 Євро, які на дату набрання рішенням законної сили мають бути конвертовані у національну валюту. Щодо розміру моральної шкоди, розмір компенсації моральної шкоди висвітлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц. Так, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. …Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Позивач [PERSON] стверджував, що тривале невиконання судового рішення від 23.01.2015 року завдає йому щоденних негативних емоцій та переживань щодо неможливості реалізувати судовий захист встановлений законодавчим, виконавчим та судовим органами державної влади, призводить до тривалих душевних страждань, чим завдається моральна шкода, яка в свою чергу завдає шкоди його здоров`ю. Позивачем [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження його моральних страждань. Проте, суд погоджується з твердженням позивача, що сам факт невиконання судового рішення у правовій державі завдає йому моральних страждань, як фізичній особі, котра вчиняє дії на захист у судовому порядку своїх законних прав потерпілого у кримінальному провадженні, статус якого, як потерпілого у кримінальному провадженні №12014110200002333 не визнається відповідачем ГУ НП України в Київській області. Відтак, суд з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності, вважає за необхідне частково задовольнити вимоги [PERSON] , та визначити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь [PERSON] , в національній валюті в сумі 41 263,50 грн., що складає еквівалент 1 000 Євро на час вирішення заявленого спору. Крім того, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.11.2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку». Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). З огляду на вище викладене, позовні вимоги [PERSON] до ГУ НП України в Київській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої за наслідками бездіяльності органу досудового розслідування, підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 41 263, 50 грн, що становить еквівалент 1 000 Євро на час ухвалення рішення суду. За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач не заявив вимогу про їх стягнення на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: partial