Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

24 листопада 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24 березня 2008 року АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали кредитний договір SM 105, за умовами якого Банк надав боржнику кредит у розмірі 160\~000,00 Євро на строк до 15 березня 2018 року, а відповідач зобов`язувався у встановлені у договорі строки повернути кошти та сплатити відсотки за користування коштами. Банк свої зобов`язання виконав, надавши кошти боржнику. Водночас відповідач свої зобов`язання не виконав. В зв`язку з цим АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року був задоволений та стягнуто заборгованість з відповідача. Відповідач заборгованість не погасив, кошти не повернув, рішення суду не виконав. Прострочена сума заборгованості становила 151\~864,42 Євро. Оскільки з відповідачів була стягнута заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року, тобто за період з 24 березня 2008 року до 15 травня 2009 року, то за період з дати ухвалення вказаного рішення, тобто від 27 лютого 2012року до 20 вересня 2022 року заборгованість відповідача складає 47\~920,95 Євро 3% річних від суми простроченої заборгованості. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором SM 105 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір поруки, а тому позивач вважає, що відповідачу несуть солідарну відповідальність за невиконання умов кредитного договору. Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд: 1.стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 47\~920,95 Євро 3% річних за кредитним договором; 2.вирішити питання про розподіл судових витрат. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 23 січня 2023 року відкрив провадження, призначив підготовче судове засідання. У березні 2023 року суд отримав відзив [PERSON] на позовну заяву, в обґрунтування якого боржник посилається на те, що позивач обґрунтовує позовні вимоги доказами, які втратили свою актуальність, оскільки у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року у справі № 0417/2-3568/2011 встановлено відсутність заборгованості перед позивачем. Вказане рішення оскаржувалося позивачем та за результатами апеляційного та касаційного переглядів залишене без змін, за виключенням того, що в процесі апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції встановив відсутність заборгованості за кредитним договором станом на 25 лютого 2010 року. В зв`язку з відсутністю заборгованості за кредитним договором на переконання відповідача відсутні підстави для нарахування 3% річних. Також відповідач заявив про застосування позовної давності. Ухвалою від 26 червня 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. У відповіді на відзив від 09 листопада 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» зауважило, що з наданої відповідачем копії судового рішення неможливо встановити, щодо яких осіб встановлені преюдиційні факти, а отже відсутні підстави стверджувати про беззаперечну відсутність заборгованості за кредитним договором. Позивач продовжує наполягати на стягненні з відповідача 3% річних за прострочення виконання зобов`язання, а також заперечує проти застосування позовної давності, вказуючи на те, що 22 березня 2017 року відповідач сплатив відсотки у розмірі 2\~622,08, що підтверджується розрахунком заборгованості, а отже перебіг позовної давності переривався та на час звернення з цим позовом не сплинув. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, надав заяву про розгляд справи у зв`язку з неявкою відповідача. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що 24 березня 2008 року ПАТ АБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № SM 105, за умовами якого Банк надав [PERSON] кредитні кошти на суму 160\~000,00 Євро на строк до 15 березня 2018 року. 26 березня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали договір поруки №\~SM_P 105 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № SM 105 від\~26\~березня 2008 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року у справі № 2-412/1420/2012 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ\~КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № Sm 105 від 24 березня 2008 року станом на 15 вересня 2009 року у розмірі 1\~831\~101,18 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від\~30 жовтня 2018 року, у справі № 0414/2-3568/2011 у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості \~за кредитним договором № Sm\~105 відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. Верховний Суд постановою від 27 січня 2023 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року залишив без змін. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Причиною виникнення спірних правовідносин стали наявність чи відсутність підстав для стягнення з відповідача 3% річних за несвоєчасне виконання кредитного зобов`язання. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. За змістом частини другої цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу. Водночас за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) урегульовані законодавством.\~У випадках, коли боржник\~порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України\~застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього\~Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені\~статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Таким чином, основною підставою для нарахування та стягнення з боржника, зокрема, 3% річних, є тривале порушення права кредитора на своєчасне погашення боржником заборгованості за кредитним договором, яке полягає у наявності встановленого на підставі доказів у справі розміру непогашеної заборгованості та періоду, протягом якого тривало порушення прав кредитора боржником шляхом прострочення виконання зобов`язання з повернення коштів. Відповідно до приписів частини п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 0417/2-3568/2011 Дніпровський апеляційний суд, розглядаючи справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ\~«Акцент-Банк», [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, встановив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року в справі № 2-412/1420/2012 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь банку\~заборгованість станом на 15 травня 2009 року за кредитним договором № Sm_Р 105 від 26 березня 2008 року\~у розмірі 1\~831 101,18 грн. в еквіваленті 170\~940, 84 Євро. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що [PERSON] сплачував кошти на погашення заборгованості за кредитним договором від 24\~березня 2008 року; видана [PERSON] довідка ПАТ КБ «ПриватБанк» від 03 квітня 2013\~року про відсутність у нього заборгованості перед банком та про те, що між сторонами не укладалися валютні кредитні договори, стосується періоду з 25 лютого 2010 року по 03 квітня 2013 року, а спірний кредитний договір між сторонами укладено 24 березня 2008 року. Вказані обставини встановлені у судовому рішенні, яке набрало законної сили, а отже в силу принципу остаточності та юридичної визначеності судового рішення повторному доказуванню не підлягають. Велика Палата Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц сформулювала висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». Матеріали справи не містять доказів остаточного виконання зобов`язання з погашення заборгованості. Правовий аналіз положень статей 526,\~599,\~611,\~625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу,\~за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати\~\~Верховного Суду від\~4 липня 2018 року\~у справі №\~310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, після ухвалення судового рішення 27 лютого 2012 року у справі № 2-412/1420/2012 про стягнення заборгованості за кредитним договором у кредитора виникає право на задоволення своїх вимог та поновлення порушеного права шляхом пред`явлення вимоги про застосування приписів частини другої статті 625 ЦПК України, яке триває до остаточного виконання боржником зобов`язання. У постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 Цивільного кодексу України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У спірних правовідносинах право на стягнення 3% річних на підставі приписів частини другої статті 625 ЦПК України виникло з моменту ухвалення рішення про стягнення заборгованості, тобто з 27 лютого 2012 року, і тривало до моменту звернення до суду (24 листопада 2022 року, оскільки відсутні в матеріалах справи документи на підтвердження виконання боржником зобов`язання за спірним кредитним договором. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених\~статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Враховуючи те, що відповідач у відзиві заявив про застосування позовної давності, то сума 3% річних за прострочення виконання зобов`язання підлягає обчисленню за останні три роки, які передували зверненню до суду. Сума заборгованості, на яку слід нараховувати 3% річних, визначена у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року в справі № 2-412/1420/2012. Цим рішенням у справі за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь банку\~заборгованість станом на 15 травня 2009 року за кредитним договором № Sm_Р 105 від 26 березня 2008 року\~у розмірі 1\~831 101,18 грн. Визначення еквівалентної суми заборгованості у іноземній валюті резолютивна частина рішення не містить, в зв`язку з чим сума 3% річних підлягає нарахуванню у валюті зобов`язання. Три відсотки розраховується за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів]. Враховуючи те, що 3% річних підлягають нарахуванню за період останніх трьох років, які передували зверненню до суду сума штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язання за період з 24 листопада 2019 року по 24 листопада 2022 року становить 164\~949,62 грн. Водночас, Законом України від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18. Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також вказаним пунктом встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Зважаючи на вимоги вказаного Закону, відповідача звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення позики, починаючи з 24.02.2022 року. А відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів штрафних санкцій\~за несвоєчасне\~виконання зобов`язання частковому задоволенню, а саме за період з 24 листопада 2019 року по 24 лютого 2022 року, що становить 123\~862,72 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Оскільки відповідачі є солідарними боржниками за кредитним зобов`язанням, то і відповідальність за неналежне виконання зобов`язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України покладається на обох відповідачів у солідарному порядку. Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позову АТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір на суму 26\~236,72 грн. Позовні вимоги задоволені на 9,26%, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2\~429,52 грн.

Outcome: partial