Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

В серпні 2023 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку, укладений 07 жовтня 1999 року між її матір`ю [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований на універсальній товарній біржі «Марія», за яким її мати купила житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказуючи, що між ними було домовлено всі умови договору, який був укладений у письмовій формі і він був повністю виконаний, тобто її мати передала власниці його вартість і після підписання договору почала користуватися будинком та проживати в ньому. Проте на тепер, вона як спадкоємиця після смерті матері, встановила, що нормами цивільного законодавства передбачено обов`язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, тому просила суд визнати його дійсним. Відзиву відповідачка не подала. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про його час та місце повідомлена належним чином, її представник надав заяву, в якій просив розглянути справу без їх участі, а позов задовольнити. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Станом на час укладення договору будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , належав на праві приватної власності громадянці [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності від 02 березня 1994 року, зареєстрованого в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» за №18 від 02 березня 1994 року. 07 жовтня 1999 року між [PERSON] та матір`ю позивачки [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого перша продала, а остання купила зазначений житловий будинок. Договір був укладений в письмовій формі на універсальній товарній біржі « [PERSON] » і зареєстрований там під № [NUMBER] . В тому ж році право власності за укладеним договором [PERSON] зареєструвала в комунальному підприємстві Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації. В той же час [PERSON] померла [INFO] і позивачка, як спадкоємиці після її смерті, стало відомо, що для вчинення реєстраційних дій з нерухомістю потрібно щоб договір купівлі-продажу був укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально. Проте на тепер нотаріально посвідчити договір неможливо, так як [PERSON] померла, а попередні власниця ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року, який діяв на той час (час укладення договору), за договором купівлі-продажу житлового будинку продавець зобов`язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов`язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму. Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 того ж кодексу з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що між сторонами відбулася домовленість про купівлю-продаж житлового будинку. На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмові формі договір купівлі-продажу від тієї ж дати, зареєстрований на товарній біржі. Після укладення договору позивачка сплатила власниці повну вартість будинку і отримала його у користування та володіння. В той же час, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося, що не дає можливості позивачці належним чином володіти та користуватися ним або ж розпорядитися. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що його сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved