Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

Представник позивача 28.09.2022 через систему «Електронний суд» звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить визнати недійсним договір дарування частки квартири, р.№45, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О., укладений між [PERSON] та [PERSON] . За змістом позову 28.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ РІЕЛЕСТЕЙТ ГРУП» (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (Орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень №Г/28.02.20. ФОП [PERSON] свої зобов`язання за даним договором оренди належним чином не виконував, орендної плати та комунальні послуги вчасно та в повному обсязі не сплачував, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 25.05.2021 у справі №914/289/21, що набрало законної сили, ухвалено стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість в розмірі 1 510 473,15 гривень, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 26 999,13 гривень (згідно з додатковим рішенням від 14.06.2021). Крім того, додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 28.06.2022 у справі № 914/1399/21, що набрало законної сили, ухвалено стягнути з [PERSON] на користь позивача 18 750,00 гривень, відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. 21.06.2022 відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання зазначеного вище рішення суду, а саме наказу №914/289/21, виданого 21.02.2022 Господарським судом Запорізької області. 06.09.2022 також відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання зазначеного вище рішення суду, а саме наказу №914/1399/21, виданого 29.07.2022 Господарським судом Львівської області. На стадії виконання приватним виконавцем Якименком А.О. встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, р.№42 від 04.12.2008, належало нерухоме майно, а саме: 1/2 частка квартири за адресою: [ADDRESS] . Проте, 01.02.2021 [PERSON] , знаючи про наявність у нього заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ РІЕЛЕСТЕЙТ ГРУП», подарував належну йому частку квартири [PERSON] на підставі договору дарування частки квартири, р.№ 45, посвідченого 01.02.2021 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О. Позивач стверджує, що [PERSON] станом на дату дарування вказаної частки квартири був обізнаний про наявність в нього заборгованості перед позивачем, так, 18.01.2021 на дві адреси ФОП [PERSON] надіслана претензія від 15.01.2021, а 25.01.2021 на адресу ФОП [PERSON] та на адресу суду - позовну заяву про стягнення заборгованості від 25.01.2021. Представника позивача зазначає, що вказана обставина підтверджується самим [PERSON] на другій сторінці позовної заяви від 01.12.2021 у справі № 914/3690/21 за позовом ФОП [PERSON] до ТОВ «КОМПАНІЯ РІЕЛ-ЕСТЕЙТ ГРУП» про визнання недійсним договору про внесення змін до договору №Г/28.02.20 від 28.02.2020. Так, на переконання сторони позивача відповідач-1 на підставі оспорюваного договору дарування частки квартири подарував майно після того, як дізнався про наявність в нього заборгованості перед позивачем; безоплатно передав майно (дарунок) у власність відповідачу-2, після дарунку спірного майна у відповідача-1 відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, тому зазначене свідчить про вчинення фраудаторного правочину, тобто такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам. Укладення оспорюваного договору, який вочевидь порушує майнові інтереси позивача (кредитора), направлене на недопущення звернення стягнення на майно відповідача-1 (боржника), тому він діяв недобросовісно та зловживав правами стосовно позивача (кредитора). На підставі наведеного, враховуючи те, що реальною метою укладення оспорюваного договору дарування було не відчуження належного відповідачу-1 майна, а недопущення звернення стягнення на це майно, тобто внутрішня воля [PERSON] при укладенні оспорюваного правочину не відповідала зовнішньому її прояву, а також неможливість позасудового врегулювання спору між сторонами, із посиланням на ст. 129-1 Конституції України, ст.2, 13, 202-203, 234, 717 ЦК України, ст.18 ЦПК України, представник позивача просить захистити його порушене майнове право у визначений спосіб. Ухвалою судді від 29.09.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Визначено відповідачу 15-денний строк із дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву та права на пред`явлення зустрічного позову. Роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Також роз`яснено, що згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов. Ухвалою суду від 06.02.2023 клопотання представника позивача адвоката Лазора Я.-Н.О. про витребування доказів задоволено, в порядку витребування доказів зобов`язано приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко Світлану Олександрівну надати належним чином засвідчену копію договору дарування частки квартири від 01.02.2021, серія та номер - 45, виданого 01.02.2021, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О., який укладено між [PERSON] та [PERSON] ; у задоволенні клопотання представника відповідача-1 адвоката Цімури Я.В. відмовлено. Ухвала суду виконана 20.02.2023 (т.с.1 а.с.141). Ухвалою суду від 05.04.2023 постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було за відсутності відповідних клопотань. Зустрічної позовної заяви не подано. Судом з урахуванням думки представників позивача та відповідача-1 в судовому засіданні 24.08.2023 визнано за можливе проводити судовий розгляд за відсутності відповідачки [PERSON] та відповідача [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Цімура Я.В. Представники позивача під час здійснення провадження справи, її судового розгляду на задоволенні позову наполягали, враховуючи наявність ознак вчинення [PERSON] фраудаторного правочину, підтримали доводи позовної заяви. Заувадили, що в інших судових провадженнях встановлено обґрунтованість вимог позивача до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди та договором про внесення змін (далі -додатковим договором), з боку [PERSON] додатковий договір не оспорений (відмовлено у задоволенні позову). З урахуванням дати надіслання відповідачу претензії та копії первісної позовної заяви про стягнення заборгованості (що розглянута в порядку господарського судочинства) [PERSON] був достеменно обізнаний із наявністю заборгованості та намірами позивача про її стягнення в судовому порядку, відповідно, за відсутності іншого майна на праві власності, крім 1/2 частки квартири, дарування якої відповідач здійснив на користь матері на підставі оспорюваного договору дарування, на переконання позивача, відповідач-1 таким чином мав намір саме уникнути виконання зобов`язань за передане в оренду нежитлове приміщення, а також наслідків невиконання договірних зобов`язань. Претензія направлена, зокрема, на адресу юридичної особи, тому вважається врученою. Представник відповідача адвокат Цімура Я.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Укладення договору оренди між [PERSON] та позивачем сторонам відповідача не спростовує. Крім того, представник відповідача висловив доводи на користь необґрунтованості позовних вимог, що відповідають змісту відзиву. Наголосив, що на момент укладення оспорюваного договору між сторонами у справі не виникло правовідносин як між боржником та кредитором. Частка квартири, належної [PERSON] , набута в порядку приватизації, була дійсно подарована, адже протягом 2020-2021 року [PERSON] практично не мешкав по [ADDRESS] , здійснював підприємницьку діяльність у м.Львів, де і проживав. Додатковий договір [PERSON] оспорював в судовому порядку. Первісна вартість оренди становила за 42 кв.м. 700 доларів, проте відповідно до додаткового договору, укладеного в той же день, вартість оренди суттєво збільшено. Стверджує представник відповідача й те, що відповідач не підписував другий договір, експертизу суд під час судового розгляду пов`язаної справи не призначав. Відповідачка [PERSON] неодноразово та завчасно повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи, проте судова кореспонденція поверталась до суду із позначкою «за закінченням строку зберігання». Судом під час підготовчого засідання 12.01.2023 та в подальшому (т.с.1 а.с.110, зворотній бік) зобов`язано представника відповідача адвоката Цімуру Я.В. повідомити відповідачку-2 про наявність справи в суді. Також з цією метою на електронну пошту [PERSON] скеровано копію позовної заяви та судової повістки (т.с.1, а.с.113) для передання [PERSON] . Судом під час проведення судових засідань з`ясовувались контактні дані [PERSON] , оскільки неприязних та інших подібних стосунків з боку сторони відповідача не констатувалось. Так, представник відповідача пояснив, що відповідачі дійсно є родичами, відповідачка-2 є матір`ю [PERSON] , вони підтримують спілкування (в судовомі засіданні 12.01.2023). Відповідно до супровідного листа від 12.01.2023 на адресу відповідачки-2 повторно адресовано комплект документів (копія ухвали суду від 29.09.2022, копія позовної заяви із доданими документами, судова повістка). У справі міститься поштовий конверт із повідомленням про вручення (т.с.1 а.с.165-166), адресований судом [PERSON] , згідно з відміткою працівника пошти: адресат відмовилась від отримання кореспонденції 22.02.2023 (напис на конверті від 22.02.2023 та довідка про причини повернення від 01.03.2023). Із такою позначкою судова кореспонденція поверталась двічі. Правом на подання відзиву відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України відповідачка-2 не скористався, письмових доказів до матеріалів справи не скеровувала, що зумовлює застосування судом положень ч.8 ст.178 ЦПК України. Згідно з відзивом, який надійшов до суду 11.01.2023, поданим представником відповідача адвокатом Цімурою Я.В., позовні вимоги [PERSON] не визнає внаслідок їх невідповідності вимогам закону та суперечливості дійсним обставинам справи. З позовною заявою сторона відповідача ознайомлена за змістом відзиву 04.01.2023 через систему «Електронний суд». За змістом відзиву копію претензії та позовної заяви, скерованих [PERSON] 18.01.2021 та 25.01.2021 відповідач не отримував, відповідні поштові відправлення не зареєстровані в системі АТ «Укрпошта». У вказаний період надіслання даної кореспонденції відповідач проживав у м. Львові. Крім того, первісно позовна заява ТОВ «КОМПАНІЯ РІЕЛ-ЕСТЕЙТ ГРУП» до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості подана помилково до Господарського суду Львівської області (справа N 914/289/21), тобто, невірно визначено підсудність, натомість у Господарському суді Запорізької області справа зареєстрована лише 10.03.2021. Відповідно, за твердженням сторони відповідача лише наприкінці березня 2021 року [PERSON] дізнався про те, що до нього пред`явлено позов. Про отримання претензії мова не йде й за змістом позовної заяви у справі №914/3690/21 про визнання недійсним договору про внесення змін до договору NГ/28.02.20 від 28.02.2020, адже обставини у ній вказані в контексті тих обставин, що відомі станом на 01.12.2021. Так, з претензією [PERSON] ознайомився одночасно з позовною заявою в кінці березня 2021 року, коли отримав копію позовної заяви з додатками у справі N914/289/21. Стороною відповідача наголошено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, само по собі невиконання правочину сторонами не свідчить про укладення саме фіктивного правочину, тому представник відповідача просить застосувати під час розгляду справи правові висновки, здійснені у Постанові ВС від 19.10.2016, 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі №359/1654//15-ц, від 24.05.2022 у справі №275/194/20 та Постанові ВП ВС від 03.07.2019 у справі N369/11268/16-ц. Разом з цим, оспорюваний правочин не може бути визнаний фраудаторним, оскільки [PERSON] на момент вчинення договору дарування не був у статусі боржника, а позивач, відповідно, у статусі кредитора, правовідносини між сторонами у справі не є правовідносинами боржника та кредитора. Представник відповідача просить врахувати, що набуття [PERSON] частки квартири в порядку приватизації у 2008 році жодним чином не стосується правовідносин між сторонами, а договір дарування на користь матері пов`язаний виключно із тим, що саме матір (відповідач-2) одноосібно проживала за цією адресою, самостійно сплачує комунальні послуги тощо, заборон відчуження нерухомого майна на момент посвідчення договору дарування не застосовано. Таким чином, оспорюваний договір дарування частки нерухомого майна (1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] ), укладений між [PERSON] та [PERSON] , не є фраудаторним, за своїм змістом не суперечить вимогам закону, спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а тому підстави для визнання його недійсним, відсутні. Сторона відповідача наголошує й на вимогах статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме, на тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним, в рівній мірі забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. Із посиланням на норми ст.3, 13, 202, 203, 215, 234, 717 ЦК України, враховуючи недоведеність позовних вимог, оскільки відсутня достатня сукупність обставин, яка доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, а відчуження належного [PERSON] майна відбулося не з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, адвокат Цімура Я.В. просить відмовити у задоволенні позову. Розглянувши позовну заяву, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши її матеріали, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. Судом встановлено, що згідно з договором дарування частки квартири від 01.02.2021, укладеним між [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , який є дарувальником, та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , яка є обдаровуванню, діючи добросовільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин, володіючи українською мовою в обсязі, достатньому для розуміння тексту договору, [PERSON] безоплатно передав у власність (подарував) своїй матері [PERSON] 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 10,1 кв.м., загальною площею - 26,8 кв.м. [PERSON] зазначену частку квартири приймає в дарунок шляхом вираження своєї волі на прийняття дарунку. Сторони договору домовились, що укладення ними цього договору та його нотаріальне посвідчення свідчить про прийняття дарунку обдаровуваною, не потребує жодних інших дій від будь-кого з них. Документом, що підтверджує право власності дарувальника на відчужувану частку квартири є свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , видане ДП «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» ім. академіка О.Г.Івченка» 04.12.2008, зареєстроване ОП ЗМБТІ 30.12.2008 в книзі 310, номер запису 43499, р.№ [NUMBER] , що підтверджується витягом. Сторони оцінюють дарунок у 140 000 гривень (п.1-3 договору). За змістом п.4,6,8 договору дарувальник гарантує, що на момент укладання цього договору вказана вище квартира, частка якої відчужується, під арештом, забороною, у судовому спорі не перебуває, нікому іншому не відчужена, правами третіх осіб як в Україні, та за її межами не обтяжена, не внесена до статутного капіталу господарських товариств, прихованих недоліків не має. Частка квартири є особистою приватною власністю дарувальника, набута ним в порядку приватизації. 01.02.2021 приватним нотаріусом Вакуленко С.О. перевірено інформацію про відсутність обтяжень та арештів на рухоме майно дарувальника. Згідно з п.9 договору сторони, зокрема, стверджують дійсність своїх намірів при укладанні договору, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Разом з цим, за змістом п.16,19 договору, сторонам договору нотаріусом роз`яснено зміст ст. 27 ЗУ «Про нотаріат», згідно якої нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулась до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулась особа. Цей договір перед підписанням сторонами прочитаний, його суть повністю ним зрозуміла. Сторони підтвердили, що розуміють значення своїх дій та діють добровільно. Договір посвідчений 01.02.2021 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О. за р.№ 45. Засвідчена копія договору надіслана до матеріалів справи приватним нотаріусом Вакуленко С.О. на виконання ухвали суду. За даними інформаційної довідки №310067359 від 16.09.2022, сформованої приватним виконавцем Якименком А.О., квартира [ADDRESS] , загальною площею 26,8 кв.м., житловою площею 10,1 кв.м. відповідно до свідоцтва про право власності, р.№42 від 04.12.2008, виданого ДП «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» ім. академіка О.Г.Івченка» на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині) належала [PERSON] та [PERSON] , дата внесення запису - 30.12.2008. Крім того, на підставі договору дарування, р.№45 від 01.02.2021, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Вакуленко С.О., 1/2 частка квартири відчужена у власність [PERSON] , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №56396257 від 01.02.2021. Стороною відповідача-1 під час розгляду справи не підтверджено іншої адреси проживання протягом 2021-2023 року, декларування місця проживання за іншою адресою або відсутність за місцем реєстрації (постійну, переважну або тимчасову). Також [PERSON] не надано й доказів приналежності йому на праві власності іншого нерухомого або рухомого майна, що враховується судом під час розгляду справи. За матеріалами справи 15.01.2021 на адреси ФОП [PERSON] позивачем спрямовано претензію щодо наявної заборгованості за договором від 28.02.2020 оренди нежитлових приміщень №Г/28.02.20. За змістом претензії позивачем вказано розмір заборгованості, що існує із конкретизацією періодів її виникнення та складових. Крім того, висловлено вимогу про сплату заборгованості у день отримання претензії, в іншому випадку роз`яснено можливі наслідки у виді розірвання договору та звернення до господарського суду з позовною заявою про стягнення заборгованості. Згідно з наявними доказами (фіскальний чек, опис вкладення, накладна) претензія скерована 18.01.2021 за адресою реєстрації відповідача [PERSON] ( [ADDRESS] ) та за адресою: [ADDRESS] ). За цією ж адресою 25.01.2021 представником позивача скеровано й позовну заяву про стягнення заборгованості із доданими документами, що подана до Господарського суду Запорізької області. Дата надіслання вказаних поштових вкладень не заперечується стороною відповідача-1. Відсутність або наявність відповідних поштових відправлень в системі АТ «Укрпошта» із врахуванням часу, який сплинув з дати надіслання поштової кореспонденції, тобто, більше одного року, визначити вочевидь неможливо. Надані стороною позивача докази надіслання претензії відповідають, на переконання суду, вимогам достатності, допустимості та належності, тобто, загальним положенням про доказування (ст.76-81 ЦПК України). Суд зауважує, що на виконання ухвали суду (занесеної до протоколу судового засідання) представником позивача повторно надіслані до справи згадані докази відправлення у зв`язку із їх незадовільною якістю при первісному поданні (як додатків до позовної заяви). Крім того, відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадженні від 21.06.2023, винесеної головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Дніпро) відкрито виконавче провадження з виконання наказу №914/289/21, виданого 21.02.2022 Господарським судом Запорізької області про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» основного боргу у сумі 473 166,64 гривень, 3% річних у сумі 9 848,67 гривень, штрафу у сумі 989 466,32 гривень, заборгованості зі сплати комунальних платежів у сумі 15 669,26 гривень та витрат зі сплати судового збору у сумі 22 322,26 гривень (ВП [NUMBER]). Приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Якименком А.О. згідно з постановою від 06.09.2022 відкрито виконавче провадження ВП [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у сумі 18 750,00 гривень на підставі наказу №914/1399/21, виданого 29.07.2022 Господарським судом Львівської області. 19.09.2022 приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Якименко А.О. письмово на адресу адвоката (представника позивача) Думича А.М. повідомив про відчуження [PERSON] 1/2 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О. 01.02.2021, на користь [PERSON] , що і зумовило звернення до суду із даною позовною заявою. Інших докази, що стосуються предмета доказування у даній справі сторонами не надано. Разом з цим, судом досліджено низку судових рішень, які набрали законної сили, ухвалених у справах, розглянутих в порядку цивільного та господарського судочинства за участі позивача та відповідача-1, які із врахуванням критеріїв ч.4 ст.82 ЦПК України беруться до уваги судом. Так, за приписами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При цьому, преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Відповідно до ухвали Господарського суду Львівської області від 08.02.2021 (веб-посилання на текст судового рішення https://reyestr.court.gov.ua/Review/94727803) у справі №914/289/21, позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» до [PERSON] про стягнення 1 488 200,79 грн заборгованості та додані до неї документи постановлено передати за підсудністю до Господарського суд Запорізької області. В даній ухвалі (що також видно й з інших рішень, досліджених судом та наведених у мотивувальній частині) встановлено: «згідно отриманого судом відповідно до ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження фізичної особи-підприємця: [ADDRESS] . 15.01.2021 р. 10:20:32 державна реєстрація фізичної особи-підприємця [PERSON] припинена 2001030060001106801, підставою припинення є власне рішення». Крім того, за даними сайту Судової влади України у розділі «Стан розгляду справ» (веб-посилання: https://court.gov.ua/fair/), позовна заява №914/289/21 надійшла до Господарського суду Львівської області 03.02.2021. Із врахуванням положень п.1 ч.1 ст.164 ГПК України, у редакції від 16.08.2020 (станом на дату звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» із вказаною позовною заявою у справі №914/289/21, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів. Таким чином, дата надіслання позовної заяви відповідачу-1 [PERSON] узгоджується із датою первісного звернення позивача до суду із позовом про стягнення заборгованості в порядку господарського судочинства. Помилкове звернення до суду у Львівській області не заперечується й представником відповідача у відзиві. Звертає суд увагу й на дату припинення діяльності [PERSON] як фізичною особою-підприємцем, - 15.01.2021, що також передує даті вчинення оспорюваного договору дарування. Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.05.2023 (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/111051805), яке набрало законної сили 04.10.2023 у справі №914/3690/21 у задоволенні позову ФОП [PERSON] до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ріел-Естейт Груп» про визнання недійсним договору від 28.02.2020 про внесення змін до договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.2020 від 28.02.2020 відмовлено повністю. «Судом встановлено (та підтверджено у наступних судових рішеннях, досліджених судом), що 28.02.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» (орендодавцем) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (орендарем) укладено Договір оренди нежитлових приміщень №Г/28.02.20. Відповідно до п. 1.1 зазначеного Договору, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 42,0 кв.м. (надалі приміщення), яке являє собою частину нежитлового приміщення загальною площею 343,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Межі приміщення визначаються у додатку №1 до цього Договору. Пунктом 3.1 Договору передбачено, що розмір місячної орендної плати за користування вказаним у розділі 1 даного Договору нежитловим приміщенням за один календарний місяць становить 17192,00 грн, що еквівалентно 700,00 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України станом на дату укладення цього Договору. Пунктом 3.2. Договору передбачено, що вказаний в п. 3.1. цього Договору розмір орендної плати визначено в гривнях у еквіваленті до доларів США, тому Сторони погодили, що орендна плата за користування приміщенням підлягає сплаті Орендарем Орендодавцю в національній валюті України - гривнях згідно з курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України станом на дату проведення платежу. При цьому Сторони погодили, що у випадку зменшення курсу гривні до долара США згідно офіційного курсу, встановленого Національним банком України, у порівнянні з курсом гривні до долара США, що був встановлений Національним банком України на день підписання цього Договору, розмір орендної плати підлягає сплаті Орендарем Орендодавцю згідно з курсом гривні до долара. США, встановленим Національним банком України станом на день підписання цього Договору. Сторони погодили, що у випадку збільшення курсу гривні до долара США згідно офіційного курсу, встановленого Національним банком України, розмір орендної плати підлягає сплаті Орендарем Орендодавцю згідно з курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України станом на дату проведення платежу. Відповідно до пункту 3.7 Договору, Сторони домовились, що в день підписання цього Договору Орендар здійснить передоплату з орендної плати (гарантійний платіж) за повний перший та за останній місяці оренди у розмірі суми двомісячної орендної плати визначеної відповідно до п.3.1. цього Договору. Дана передоплата (гарантійний платіж) враховуватиметься у виконання зобов`язань Орендаря зі сплати орендної плати, якщо іншого непередбачено умовами цього Договору. У випадку дострокового розірвання цього Договору з ініціативи Орендаря із порушенням умов п.5.5. цього Договору, гарантійний платіж за останній місяць оренди не підлягає поверненню чи зарахуванню такого в рахунок орендної плати за останній місяць оренди та залишається у Орендодавця. При цьому, сплачена сума передоплати з орендної плати (гарантійний платіж) за останній місяць оренди, у випадку несплати (повністю чи частково) Орендарем будь-яких платежів по цьому Договору (включаючи неустойку, штрафні санкції) зараховується в односторонньому порядку Орендодавцем в оплату таких платежів та не підлягає поверненню Орендарю чи зарахуванню такого в рахунок орендної плати за останній місяць оренди. Кінцевий перерахунок орендної плати за останній місяць оренди буде здійснено в передостанньому місяці оренди з урахуванням цього пункту - 3.7., п. 3.5. та п. 3.2, цього Договору. Пункт 3.9. Договору визначає порядок зарахування коштів зі сплати за оренду приміщення, враховуючи положення п.3.8. цього Договору щодо порядку зарахування отриманих Орендодавцем платежів, отримані від Орендаря кошти зараховуються у погодженому порядку незалежно від вказаного Орендарем у платіжному документі призначення платежу. За умовами п. 4.1.2 Договору, орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі, передбачені цим Договором. Відповідно до п. 5.1 Договору строк дії цього Договору становить 35 місяців з моменту його підписання сторонами. Строк оренди за цим Договором обчислюється з моменту підписання цього Договору та закінчується в останній день строку дії цього Договору чи його припинення (розірвання). 28.02.2020 року між сторонами був підписаний Договір про внесення змін до Договору оренди нежитлових приміщень №Г/28.02.20 від 28.02.2020 року. Відповідно до п.1 Договору про внесення змін, пункт 3.1 Розділу 3 Договору оренди нежитлових приміщень №Г/28.02.20 від 28.02.2020 року викласти у наступній редакції: « 3.1.Розмір місячної орендної плати за користування вказаним в розділі 1 даного Договору нежитловим приміщенням за один календарний місяць становить 85960,00 гри. (вісімдесят п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят гривень 00 копійок), що еквівалентно 3500,00 доларів США (три тисячі п`ятсот доларів США 00 центів США) за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України станом на дату укладення цього Договору». Пункт 2 Договору про внесення змін зазначає, що цей Договір про внесення змін с невід`ємною частиною Договору оренди нежитлових приміщень №Г/28.02.30 від 28.02.2020. Пунктом 3 Договору про внесення змін передбачено, що цей Договір про внесення змін складений на 1 (одному) аркуші при повному розумінні Сторонами його умов та термінології українською мовою у 1 (одному) примірнику, які мають однакову юридичну силу, по одному примірнику для кожної із Сторін. Позивач зазначив, що напередодні укладення Договору оренди нежитловим приміщенням №Г/28.02.20 від 28.02.2020 року, а саме: 26.02.2020 року ФОП [PERSON] передав Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» 86030,00 грн. (3500 дол. США) завдатку. З матеріалів справи вбачається, що зі сторони ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» розписку підписав директор Молінський В.В. , додатково зазначивши, що зобов`язується призупинити процес здачі нерухомого майна до 05.03.2020. У разі не укладання Договору оренди з вини орендаря, орендодавець не повертає завдаток. У разі не укладення Договору з вини орендодавця, завдаток повертається. 01.04.2020 року сторони підписали акт приймання - передачі нежитлових приміщень. Позивач зазначає, що в січні 2021 року Відповідач скерував на адресу ФОП [PERSON] претензію від 15.01.2021 року, зі змісту якої вбачається, що Позивач та Відповідач 28.02.2020 року підписали Договір про внесення змін до Договору оренди, яким змінилась сума місячної орендної плати». Відповідно до Постанови Західного апеляційного господарського суду від 04.10.2023 (веб-посилання на судове рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/114218443) у справі №914/3690/21 апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця [PERSON] б/н від 12.06.2023 (вх. № 01-05/1891/23 від 13.06.2023) залишено без задоволення, рішення Господарського суду Львівської області від 10.05.2023 у справі № 914/3690/21 залишено без змін. Згідно з мотивувальною частиною постанови суду «Сторонами після підписання Договору про внесення змін було підписано Акт приймання-передачі нежитлових приміщень від 01.04.2020, а також Позивачем здійснювалась часткова сплата орендної плати». Постановою Верховного Суду від 05.12.2023 (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/115502179) у справі №914/3690/21 касаційну скаргу ФОП [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 10.05.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.10.2023 у справі №914/3690/21 - без змін. Згідно з рішенням Господарського суду Львівської області від 01.06.2022 (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/104644032), у справі №914/1399/21 позов [PERSON] да Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Ріел-Естейт Груп" про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.2020 від 28 лютого 2020 року та стягнення з відповідача завдатку в розмірі 86 030,00 грн. відмовлено. На час розгляду справи триває апеляційне окарження даного рішення. Згідно з рішенням Господарського суду Запорізької області від 25.05.2021 (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/97417378), яке набрало законної сили 21.02.2022, у справі №914/289/21, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Ріел-Естейт Груп" (вул. Скорини, буд. 32, кв. 77, м. Львів, 79031, ідентифікаційний код 40746462) до відповідача [PERSON] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ) про стягнення 1488200,79 грн. задоволено частково. Ухвалено стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Ріел-Естейт Груп" основний борг у сумі 473166,64 грн., 3% річних у сумі 9848,67 грн., штраф у сумі 989466,32 грн., заборгованість зі сплати комунальних платежів у сумі 15669,26 грн. Здійснено розподіл судових витрат. Постановлено видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили. Відмовлено у стягненні 3% річних у сумі 47,88 грн. та штрафу в сумі 0,02 грн. Суд звертає увагу на адресу ФОП [PERSON] , вказану у рішенні. Частина позовних вимог (щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 8012,22 гривень) ухвалою суду під час підготовчого провадження постановлено залишити без розгляду. Вказаним рішенням встановлено, що «у строк до 13.04.2020 відповідач оплату не вніс, внаслідок чого з 14.04.2020 виникло прострочення сплати орендної плати в розмірі, еквівалентному 6300,00 доларам США…Наступні платежі здійснено у такому порядку: 14.05.2020 оплачено суму 18756,30 грн. оплачено суму 18756,30 грн. (призначення платежу: гарантійний платіж згідно з рахунком-фактурою №СФ-0009182 від 13.05.2020), що за офіційним курсом НБУ на дату платежу (26,6897 грн. за 1 долар США) було еквівалентно 702,75 доларів США; 17.06.2020 оплачено суму 5642,70 грн. (призначення платежу: оренда згідно з рахунком-фактурою №СФ-0009453 від 01.06.2020), що за офіційним курсом НБУ на дату платежу (26,7424 грн. за 1 долар США) було еквівалентно 211,00 доларів США; 03.07.2020 оплачено суму 18667,32 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату платежу (27,1801 грн. за 1 долар США) було еквівалентно 686,80 доларів США. Інших платежів не здійснювалося. Отже, відповідач здійснював оплату орендної плати з порушенням встановлених строків та не в повному обсязі»… Суд також визнав доведеним наступне: «Таким чином, всього за період з квітня по липень 2020 року позивачем нараховано штраф у розмірі, еквівалентному 35131,31 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову (25.01.2021) в розмірі 28,1648 грн. за 1 долар США становить 989466,32 грн., а не 989466,34 грн., як визначив позивач. Тобто штраф у розмірі 0,02 грн. позивачем нараховано необґрунтовано. Враховуючи викладене, залишилась несплаченою орендна плата: - за квітень 2020 року в розмірі, еквівалентному 6300,00 доларів США, яка мала бути сплачена до 06.04.2020 (враховуючи вихідні дні); - за травень 2020 року в розмірі, еквівалентному 3500,00 доларів США, яка мала бути сплачена до 05.05.2020; - за червень 2020 року в розмірі, еквівалентному 3500,00 доларів США, яка мала бути сплачена до 05.06.2020; - за квітень 2020 року в розмірі, еквівалентному 3500,00 доларів США, яка мала бути сплачена до 06.07.2020 (враховуючи вихідні дні). Всього за вказаний період нараховано орендну плату в розмірі, еквівалентному 16800,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову (25.01.2021) в розмірі 28,1648 грн. за 1 долар США становить 473168,64 грн. Позивач визначив суму основного боргу з орендної плати в розмірі 473166,64 грн., тому суд у межах позовних вимог визнав обґрунтованим нарахування основного боргу з орендної плати в розмірі 473166,64 грн.» Вказані обставини також знайшли своє відображення у судовому рішенні, ухваленому за результатами перегляду даного рішення від 25.05.2021 та доводять наявність заборгованості (прострочення сплати орендної плати), що виникло в період з 14.04.2020, при цьому, останній платіж на виконання умов договорів оренди та рпро внесення змін до нього здійснено [PERSON] 03.07.2020. Виходячи з мотивувальної частини даного рішення судом також визнається доведеним, що первісно позов ТОВ «Компанія Ріел-Естейт» скеровано до господарського суду Львівської області 25.01.2021, що узгоджується із датою надіслання копії позовної заяви, докази чого досліджено судом у даному провадженні щодо визнання договору недійсним. У даному рішенні судом також встановлено, що: «У зв`язку з несплатою відповідачем експлуатаційних витрат у встановлений строк позивач надіслав відповідачу 18.01.2021 претензію вих. б/н від 15.01.2021» та «Суд стягує присуджені суми з відповідача фізичної особи [PERSON] , оскільки зобов`язання відповідача виникли за господарським договором як у суб`єкта підприємницької діяльності, однак 15.01.2021 проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності відповідача за його рішенням, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», на що додатково звертає увагу суд. За змістом Постанови Центрального апеляційного господарського суду від 21.02.2022 (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/103661590), у справі №914/289/21, апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Господарського суду Запорізької області від 25.05.2021р. у справі № 914/289/21 залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Запорізької області від 25.05.2021р. у справі № 914/289/21 - залишено без змін. Так, суми та дати їх внесення відповідачем-1 в рахунок виконання договору оренди, а також обставини щодо відсутності інших платежів в рахунок відшкодування заборгованості від імені ФОП [PERSON] на користь ТОВ «Компанія Ріел-Естейт», розмір орендної плати, яка залишилась несплаченою, у вказаній постанові (у порівнянні із фактичними обставинами, встановленими судом першої інстанції) не спростовано. Відповідно до ухвали Верховного Суду від 31.05.2022 (веб-посилання на текст судового ріщення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/104538667) у справі №914/289/21 у задоволені клопотання ФОП [PERSON] в частині відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги - відмовлено. У задоволенні клопотання ФОП [PERSON] в частині продовження строку для усунення недоліків касаційної скарги - відмовлено. Касаційну скаргу ФОП [PERSON] на рішення Господарського суду Запорізької області від 25.05.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.02.2022 у справі № 914/289/21 повернуто. Задовольняючи позов, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які саме права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, підставою для визнання правочину недійсним з підстав, викладених в ч. 1 ст. 203 ЦК України, є невідповідність такого правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, відповідно, звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними. Без доведення цих обставин суд не має підстав для задоволення позову. За приписами статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст. 722 ЦК України). Разом з цим, під час розгляду справи Верховний Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі договору дарування на користь своєї родини після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси третьої особи і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує, що: 1) відповідач [PERSON] відчужив майно після настання строку виконання зобов`язань за договором оренди та договором про внесення змін до договору оренди, маючи прострочену заборгованість; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору (договору дарування частки квартири); 3) майно відчужене на користь близького родича (матері відповідача-2 - [PERSON] ); 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором (позивачем). При цьому, як встановлено судом, наявності іншого майна на праві власності у відповідача-1 наявними доказами не доведено. Суд встановив, що фактичні обставини справи стосовно дати подання позову ТОВ «Компанія Ріел-Естейт» до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості (що є й датою здійснення розрахунку суми заборгованості) до господарського суду Львівської області - 25.01.2021 (тобто, до укладення оспорюваного договору, а саме за один тиждень до дати його посвідчення - 01.02.2021), а також дати надіслання претензії від 15.01.2021 позивачем на адресу [PERSON] (18.01.2021) (тобто, майже за два тижні до дати укладення оспорюваного договору - 01.02.2021), в повній мірі доводять обізнаність ФОП [PERSON] щодо наявної заборгованості. Крім того, під час здійснення розгляду справи про стягнення заборгованості в порядку господарського судочинства достеменно встановлено, що прострочення по сплаті орендної плати виникло в період з 14.04.2020. Останній платіж здійснено ФОП [PERSON] 03.07.2020. Відповідачем здійснювалась сплата частково, з 03.07.2020 заборгованість не сплачувалась, що також свідчить на користь обізнаності [PERSON] із наявною заборгованості, як сторони договору оренди та договору про внесення змін до нього. Під час розгляду справи судом також враховано, що з проаналізованих судових рішень ані зміст акту приймання-передачі нежитлових приміщень від 01.04.2020, ані зміст договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28.02.2020 та договору про внесення змін від 28.02.2020 до договору оренди нежитлових приміщень № Г/28.02.20 від 28.02.2020 не викликає розумних сумнівів й тому обставина їх укладення визнається доведеною. Разом з цим, підписання акта від 01.04.2020 стороною відповідача визнається, крім того, зазначені договори не оспорені в судовому порядку. Таким чином, на переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач [PERSON] діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб (позивача), оскільки відчуження належного йому майна відбулося саме з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Суд враховує заперечення відповідача, представник якого із посиланням на релевантну практику Верховного Суду стверджував, що фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження»). Натомість, представником відповідача не в повній мірі висвітлено зміст даної правової позиції, адже за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Так, суд встановив, що на момент здійснення відчуження частини квартири на підставі договору дарування [PERSON] на користь матері [PERSON] зобов`язання за договором оренди та додатковим договором до нього (повна назва наведена вище), укладеними між відповідачем-1 із позивачем, вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, про що свідчать проаналізовані судом судові рішення про стягнення з ФОП [PERSON] на користь позивача заборгованості. Відповідно, недобросовісна поведінка відповідача-1 свідчить виключно про намагання уникнути відповідальності за рахунок спірного майна, особливо з урахуванням відсутності доказів сплати заборгованості відповідно до наказів господарського суду, копії яких надані стороною позивача у додатках до позовної заяви. Слід зауважити, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Натомість, угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Тому, суд встановив, що оспорюваний договір дарування частки квартири за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинений з метою уникнення відповідальності відповідача-1 за рахунок цього майна (та його приховування), що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Тому судом ухвалюється рішення про задоволення позову із застосуванням способу захисту, визначеного позивачем при зверненні із позовною заявою. Визначальною, на переконання суду, є та обставина, що відповідач [PERSON] не подав жодних належних, допустимих та достатніх доказів наявності у нього доходів, а також іншого рухомого та нерухомого майна, на які можна звернути стягнення для примусового виконання рішень суду, які залишаються невиконаними, більш того 15.01.2021 (тобто, майже за два тижні до укладення оспорюваного договору дарування) підприємницька діяльність ФОП [PERSON] припинена за його власним рішенням. Разом з цим, згідно ст.51 та 52 ЦК України, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує правові висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у таких постановах Верховного Суду: від 18.05.2022 у справі 643/15604/17, провадження № 61-3068св21; від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, провадження № 61-2761св19; від 08.03.2023 у справі № 127/13995/21, провадження № 61-989св23; від 10.02.2021 у справі 754/5841/17, провадження № 61-17966св19; від 18.11.2020 у справі № 569/6427/16, провадження № 61-39814 св18 від 12.04.2023 у справі 754/18852/21, пр. 61-3711св23; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Інші правові висновки, проаналізовані судом, зокрема, з урахуванням змісту заяв по суті справи, суд не вважає релевантними у даній справі. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючі встановлені обставини, що мають істотне значення, надавши їм юридичну оцінку, суд за результатами розгляду справи дійшов висновку про те, що позовна вимога, заявлена ТОВ «Компанія Ріел-Естейт» у даній справі, є обгрунтованою та ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі, а саме про визнання договору дарування частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2280689323101, загальна площа - 26,8 кв.м., житлова площа - 10,1 кв.м., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко Світланою Олександрівною, за р.№ 45 від 01.02.2021, недійсним. Принцип змагальності у цивільному процесу є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі. Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини » суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. Суд враховує й висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, на відповідачів порівну слід покласти судові витрати у вигляді оплати судового збору у сумі 2 481,00 гривні, що підлягає стягненню на користь позивача, який сплатив вказану суму за пред`явлення позову до суду за розгляд однієї позовної вимоги немайнового характеру. За приписами ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. П.1,2 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо. У ч.8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так, на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, до матеріалів справи додані: ордер від 15.09.2023 (т.с.1 а.с.226), договір №01/08 про надання правничої допомоги від 22.08.2023, акт (у засвідченій копії) про надані юридичні послуги №01/08-1А від 23.01.2024 за договором №01/08 про юридичне абонентське обслуговування від 22.08.2023, за підписами представника позивача ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» в особі Н.Сисак та адвоката Юзьківа В.М. Повноваження представника адвоката Юзьківа В.М. визначені у п. 3.1.2-3.1.4 договору. Відносно змісту дослідженого акта суд враховує положення п. 4.1-4.1.2 договору (розділ «Гонорар. Умови розрахунків». За змістом п. 11.1 договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Згідно з п.3.1, 3.2 договору винагорода (гонорар) адвоката визначається за згодою сторін, може бути оформлене додатковою угодою. Ордер ВС №1119547 від 05.10.2022 свідчить про укладення договору про надання правової допомоги №08/04/21 від 08.04.2021 адвокатом Герляком Т.М. (не у складі адвокатського об`єднання) ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» (т.с.1 а.с.45). Натомість частина послуг, надана саме адвокатом Герляком Т.М., вказана у акті №1 приймання-передачі результатів наданої професійної правничої допомоги від 25.08.2023 (послуги адвокатського об`єднання). Суд звертає увагу на зміст цього акта за підписом Н.Сисак в інтересах позивача та керуючого партнера Р.Курницького від адвокатського об`єднання «Курницький, Жидачівська та партнери». Так, відповідно до п.1 акта об`єднанням передано, а клієнтом прийнято результати наданої об`єднанням професійної правничої допомоги за період з 25.06.2021 по 06.06.2020. Вказаний період наданих послуг суперечить подальшому переліку послуг (датам їх надання), що міститься у акті. Тотожний період наданих послуг помилково зазначений і у п.4 акта. Так, перша послуга (зустріч з клієнтом) датована 20.09.2022, що не відповідає вище вказаному періоду. Крім того, сума наданих послуг з професійної правничої допомоги різниться у графі «разом» акта (23 250 гривень) та п.4 акта (31 875 гривень), про що повідомив й представник позивача у судовому засіданні. Слід наголосити, що у п.3 акта міститься посилання на зміст п.6.2 договору, за змістом якого сума гонорару подвоюється у разі здійснення робіт (надання послуг) об`єднанням (адвокатом об`єднання) у неробочий час, вихідні та святкові (неробочі) дні. Участь у судовому засіданні незалежно від тривалості - 3 000 гривень. Натомість у договорі №21/10/19 про надання професійної правничої допомоги від 21.10.2019, долученому до клопотання, вх.№ від 26.01.2024, вартість послуг за участь в судовому засіданні не визначена, тобто, сторонами не узгоджена. Ціна договору дійсно визначена сторонами правочину у п. 5.1-5.2, але за годину роботи (1 500 гривень), натомість не має відношення до судових засідань, які у акті оцінені у 3 000 гривень саме як фіксовані суми. Крім того, п.6.2 договору не містить положення, яке викладено у акті: «Участь у судовому засіданні незалежно від тривалості - 3 000 гривень». Відповідно, суд не може дійти висновку про узгодженість гонорару щодо участі в судових засіданнях. Проте докази представництва інтересів позивача адвокатом Юзьків В.М. суд визнає належними, допустимими та достатніми, крім участі в судовому засіданні 26.01.2024 (головуючий суддя перебувала на лікарняному, довідка т.с.2 наявна у справі). Відповідно, стягненню у рівних частках з відповідачів на користь позивача (порівну) підлягають судові витрати на професійну (правничу) допомогу, а саме: за ознайомлення із матеріалами справи (2 години по 2 500 гривень за 1 годину) у сумі 5 000 гривень, підготовку клопотань (1 година по 2 500 гривень за 1 годину) у сумі 2 500,00 гривень, участь в судовому засіданні в порядку відеоконферензв`язку 12.01.2024 (3 000 гривень за 1 судове засідання), тобто, у загальній сумі 10 500 гривень. Згідно з положеннями ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved