Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

У листопаді 2019 року представник позивачки [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому з урахуванням позовної заяви в новій редакції від 09.12.2019 року, просив визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] / В обґрунтування позовних вимог вказав, що позивач [PERSON] та її колишній чоловік [PERSON] - третя особа у справі є співвласниками по частині квартири [ADDRESS] . У квартирі окрім позивача та [PERSON] зареєстрована відповідачка - [PERSON] , яка є рідною донькою співвласників. Вказує, що позивач сама несе тягар по сплаті комунальних послуг, ремонт квартири. Відповідачка у квартирі хоч і зареєстрована, однак з квітня 2018 року фактично не проживає, участі в утриманні житла не приймає, що підтверджується актами від 03.04.2019 року, 30.09.2019 року та 18.07.2019 року. Перебування на реєстраційному обліку відповідачки, яка фактично не мешкає за адресою реєстрації створює позивачу перешкоди у користуванні належною квартирою, а тому є підстави вважати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 20.11.2019 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 22.11.2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 16.12.2019 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Представник позивача адвокат Гарницький П.П. подав клопотання про розгляд справи без участі позивача та її представника, не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судовому засіданні повідомила, що позивач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, просила відмовити у задоволенні позову. Доводи відповідача її представник у судовому засіданні підтримала. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Пояснив, що позивач чинить відповідачці перешкоди у користуванні майном. Повідомив, що як співвласник не заперечує проти користування відповідачкою квартирою. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25.05.2012 року у справі №2609/11056/12 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 11.01.1986 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом №28. З судового рішення встановлено, що сторони мають повнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного районного управління юстиції у м. Києві 26.08.1987 року. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12.12.2012 року у справі №2-3261/12 (2609/11055/12) визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Розділено майно подружжя. Визнано за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.06.2015 року у справі №760/26310/14-ц (2-212/15) позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визначення порядку користування житловими приміщеннями, усунення перешкод у користуванні власністю та вселення задоволено частково. Вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Встановлено наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] , а саме виділено в користування [PERSON] кімнату площею 18,7 кв.м., виділено в користування [PERSON] та [PERSON] кімнату площею 14,1 кв.м., обладнану балконом 0,8 кв.м. та кімнату площею 18,5 кв. м. Кухню площею 8,4 кв.м., вбиральню площею 1,5 кв. м., ванну кімнату площею 3,4 кв.м., коридор площею 9,8 кв.м. залишити у спільному користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] . Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Вказане узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом України у постановах від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16; Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі №309/2477/16-ц (провадження №61-43149св18), від 04 травня 2022 року у справі №523/9529/15-ц (провадження №61-19св20). Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (зокрема постанова від 18 січня 2023 року у справі №442/810/22, провадження №61-8377св22). При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Процесуальний закон покладає на позивача обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні. Разом з тим, на підтвердження викладених доводів позивачем не надано належних та допустимих доказів. Долучені до позову акти про не проживання особи за місцем реєстрації від 03.04.2019 року, 30.09.2019 року та 18.07.2019 року за адресою: [ADDRESS] , складені відносно [PERSON] , а відповідачем у справі є [PERSON] . Також, не знайшли свого підтвердження обставини несення додаткових витрат на оплату комунальних платежів та ремонт квартири, які пов`язані саме з не проживанням відповідача за адресою реєстрації. Враховуючи, що позивач є власницею частини квартири [ADDRESS] із визначеним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.06.2015 року у справі №760/26310/14-ц (2-212/15) порядком користування майном, яке перебуває у її власності та у власності 3-ї особи, суд вважає, що у [PERSON] відсутнє право вимоги визнати відповідачку такою, що втратила право користування усією квартирою. При цьому [PERSON] набула право користування окремою кімнатою у квартирі за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.06.2015 року у справі №760/26310/14-ц (2-212/15). Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладено, встановивши, що позивач чинить відповідачці перешкоди у користуванні майном, а інший співвласник нерухомого майна заперечує проти визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довела наявність обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed