Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

Рух справи 27.09.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , датована 26.09.2022, за підписом її представника - адвоката Новак Н.Ю. (діє на підставі ордеру), в якій ставиться питання про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично матеріали позову передано судді по реєстру 03.10.2022. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07.10.2022 вказаний позов прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні). 02.08.2023 до суду надійшов позов, датований 30.07.2023, за підписом представника [PERSON] - адвоката Новак Н.Ю. (діє на підстав ордеру), в якому вона просила суд (т. І, а.с. 89-95): - поновити строк для подання цього позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, як пропущений з поважних причин; - прийняти позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення; - справу розглядати за правилами загального позовного провадження; - розгляд справи здійснювати спочатку, призначивши у справі підготовче засідання; - позов [PERSON] та позов [PERSON] задовольнити у повному обсязі; - за результатами розгляду справи ухвалити судове рішення, яким визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01.09.2023: - прийнято до розгляду позовну заяву третьої особи - [PERSON] та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням; - розгляд даної цивільної справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; - розпочато підготовче провадження; - підготовче засідання було призначено на 09.11.2023. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09.11.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті на 30.11.2023. 30.11.2023 було розпочато розгляд справи по суті, в розгляді якого оголошувалась перерва до 08.02.2024, в т.ч. у зв`язку з неявкою у судове засідання 30.11.2023 одного з свідків. У зв`язку з проходження програми підготовки суддів місцевих загальних судів у Національній школі суддів України головуючим у справі, 08.02.2024 судове засідання не відбулось та було перенесено на 29.02.2024. У судому засіданні 29.02.2024 учасники судового процесу та їх представники підтримали доводи та вимоги, викладені у письмових заявах, поданих до суду. Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Доводи позову [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог, зокрема вказується, що 18.05.1977 [PERSON] на сім`ю з трьох осіб було видано ордер № Г 380013 на житлове приміщення жилою площею 27,8 кв.м, яке складається з двох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] ; склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька), яка після укладення шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . У подальшому, як стверджує [PERSON] , до складу сім`ї було включено та зареєстровано у вказаній квартирі [PERSON] (відповідача), [INFO] та [PERSON] , [INFO] (донька позивача), [PERSON] , [INFO] (внук позивача). Звертається увага, що наразі у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Разом з тим, як наголошує [PERSON] , більше 20-ти років, тобто з 2000 року відповідач ( [PERSON] ), у спірній квартирі не проживає, витрат по утриманню цього житла не несе та його особисті речі у вказаній квартирі не зберігаються. При цьому, зазначається, що відповідач житлом забезпечений, фактично проживає за адресою: [ADDRESS] у квартирі, що на праві приватної власності належить його дружині та має правовий статус спільного майна подружжя. Водночас, [PERSON] зауважує, що жодних перешкод відповідачу у користуванні спірний житловим приміщенням ніколи не створювалося. У первісному позові стверджується, що відповідач після досягнення повноліття добровільно покинув спірне житлове приміщення, забравши власні особисті речі, з того часу більше 20-ти років у спірному житловому приміщенні не проживає. Також вказується, що відповідач жодних витрат по утриманню спірного майна не несе, перешкоджає [PERSON] та іншим мешканцям спірного житла вирішити питання щодо його приватизації у встановленому законом порядку. Щодо правової позиції відповідача ( [PERSON] ) 21.07.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву (т. І, а.с. 60-66), в якому відповідач просить у позові відмовити. У відзиві вказується, що позивач [PERSON] , з 2014 року на постійній основі проживає в Німеччині та наразі перебуває у шлюбі з громадянином Німеччини [PERSON] . При цьому, зазначається, що [PERSON] , з лютого 2022 року також перебуває у Німеччині, як біженець. У відзиві, звертається увага на те, що позивач за первісним позовом [PERSON] , яка є рідною сестрою відповідача, в 2014 році добровільно залишила квартиру, яка була місцем її проживання та реєстрації за адресою: [ADDRESS] та переїхала на постійне місце проживання до Німеччини, де згодом вийшла заміж. Також вказується, що в квартирі за спірною адресою проживали: [PERSON] , який здійснював догляд та надавав допомогу по господарству [PERSON] , батько позивача та відповідача, який помер [INFO] , донька позивача, яка є племінницею відповідача [PERSON] , зі своїм сином [PERSON] [PERSON] стверджує, що він спільно з вказаними особами вів господарство та утримував квартиру. Разом з тим, наголошується, що [PERSON] проживав разом з [PERSON] та допомагав йому по господарству, а після його смерті продовжував турбуватися про племінницю. Як стверджується у відзиві, з початком збройної агресії з боку російської федерації [PERSON] поїхав до Німеччини де наразі і перебуває, отримав статус біженця та має тимчасовий дозвіл на проживання до березня 2024 року. [PERSON] вважає, що позивач [PERSON] не надала належних доказів, що спростовують постійне проживання [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Доводи позовної заяви [PERSON] 02.08.2023 до суду надійшов позов [PERSON] (т. 1, а.с. 89-95). В позові ставиться питання про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] стверджує, що останні більше 20 років, тобто з 2000 року [PERSON] , у спірній квартирі не проживає, витрат по утриманню цього житла не несе та особисті речі відповідача у цій квартирі не зберігаються. [PERSON] вважає, що долучені до відзиву покази сторонніх осіб, які у спірній квартирі ніколи не були, факту не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин не спростовують та містять неправдиві відомості. При цьому, у позові зауважується на тому, що відповідач житлом забезпечений, фактично проживає за адресою: [ADDRESS] у квартирі, що на праві приватної власності належить його дружині та має правовий статус спільного майна подружжя. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. До матеріалів справи долучено копію ордера № 380013 від 18.05.1977 виданого [PERSON] на право зайняття жилого приміщення, а саме двохкімнатної квартири жилою площею 27,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] (т. І, а.с. 6). За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА та інформацією з Реєстру територіальної громади м. Києва, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 4 особи (т. І, а.с. 35-36): -[PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 15.01.1991; -[PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 02.02.1995; -[PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 26.01.1993; -[PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 09.05.2013. Зі змісту акта про непроживання особи за місцем реєстрації № 1 від 16.10.2021 вбачається, що такий акт складений за участю [PERSON] - мешканки квартири [ADDRESS] , [PERSON] - мешканки квартири [ADDRESS] та [PERSON] - мешканця квартири [ADDRESS] , про те, що [PERSON] , не проживає за місцем реєстрації (т. І, а.с. 8). Зі змісту акта про непроживання особи за місцем реєстрації № 2 від 04.02.2022 вбачається, що такий акт складений за участю [PERSON] - мешканки квартири [ADDRESS] , [PERSON] - мешканки квартири [ADDRESS] та [PERSON] - мешканця квартири [ADDRESS] , про те, що [PERSON] , не проживає за місцем реєстрації (т. І, а.с. 9). Зі змісту акта про непроживання особи за місцем реєстрації № 3 від 13.08.2022 вбачається, що такий акт складений за участю [PERSON] - мешканки квартири [ADDRESS] , [PERSON] - мешканки квартири [ADDRESS] та [PERSON] - мешканця квартири [ADDRESS] , про те, що [PERSON] , не проживає за місцем реєстрації (т. І, а.с. 10). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 25.07.2022 отримав статус біженця та має тимчасовий дозвіл на проживання до 04.03.2024 року (т. І, а.с. 68). У судовому засіданні 30.11.2023 свідок сторони позивача [PERSON] (чоловік [PERSON] ) повідомив, що зі своєю дружиною [PERSON] проживає 5 років у спірній квартирі, відповідача [PERSON] бачив кілька разів, а саме, одного разу він прийшов відвідати свого батька [PERSON] коли той захворів. До цього, як стверджував свідок, вони бачились в гостях у місті Бровари. При цьому, свідок зазначав, що [PERSON] приїжджає в України та живе у спірній кватирі приблизно раз в пів року. У судовому засіданні 30.11.2023 свідок сторони позивача [PERSON] (сусід) надав свідчення, а саме зазначив, що [PERSON] приїжджає два рази на рік, а в спірній квартирі проживають [PERSON] з сином та чоловіком. При цьому, свідок повідомив, що [PERSON] за спірною адресою ніколи не бачив, скандалів та сварок у квартирі не чув, акти про непроживання особи підписував приблизно раз в рік. У судовому засіданні 30.11.2023 свідок сторони позивача [PERSON] (сусідка) повідомила, що проживає в будинку 57 років, при цьому зазначила що в спірній квартирі проживають [PERSON] з сином та чоловіком. Свідок зазначила, що [PERSON] в квартирі не проживає з підліткового віку. У судовому засіданні 29.02.2024 свідок сторони позивача [PERSON] (сусідка) повідомила, що проживає в будинку з 2005 року, особа [PERSON] їй невідома. Підтвердила, що підписували акти про його не проживання разом з іншими сусідами, які всі мешкають в одному і тому ж під`їзді, де розташована спірна квартира. Вказані свідки надали покази під присягою та будучі попередженими про кримінальну відповідальність передбачену ст.ст. 384, 385 Кримінального кодексу України, в т.ч. за введення суду в оману. Оцінюючи покази свідків, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки їх покази не суперечать іншим матеріалам справи. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права За змістом ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За змістом ч.ч. 2, 3, 5 ст. 71 ЖК України якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як зазначено, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.02.2020 у справі № 428/10011/17 (провадження № 61-9667св19), у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК України). Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 12.01.2021 у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02.12.2020 у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11.11.2020 у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21.10.2020 у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 18.03.2019 у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що положення ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність в особи реєстрації місця її проживання у певному житлі самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за такою особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Наявність виключно реєстрації у певному місці проживання не надають такій особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому та втратила або не набула статус члена сім`ї власника цього житла /див., зокрема постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.04.2020 у справі № 539/1935/17 (провадження № 61-40538св18)/. Суд враховує, що в матеріалах справи містяться акти про непроживання відповідача за адресою реєстрації, засвідчені мешканцями будинку. Згідно з ч. 4 ст. 43 ЦПК України за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом. Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не надав належних та допустимих доказів, що підтверджують його проживання у спірній квартирі, як і доказів перешкоджання йому проживати за спірною адресою та /або наявності поважних причин його тривалої відсутності (непроживання) за такою адресою. Доводи відповідача про те, що унаслідок його виселення він буде позбавлений можливості її приватизувати, на увагу не заслуговують, оскільки не стосуються предмета позову. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 489/2101/23). Стосовно посилань на те, що [PERSON] фактично проживає в Німеччині, то суд бере до увагу правову позицію, викладену у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.09.2021 у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21), за змістом якої: із урахуванням положень ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, статей 64, 65, 71, 72 ЖК Української РСР, враховуючи те, що особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням. [PERSON] , як особа, яка зареєстрована за спірною адресою та несе тягар утримання такої квартири, не позбавлена права на звернення з позовом у даній справі. При цьому, суд зауважує, що [PERSON] зустрічного позову у даній справі не заявлялось. Враховуючи наведене, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS] . З огляду на встановлені судом обставини не проживання відповідача у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовів [PERSON] та [PERSON] . Щодо судового збору Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Отже в порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача [PERSON] слід стягнути 992,40 грн судового збору, сплаченого позивачем за подання позову (т. І, а.с. 3). Крім того, в порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача [PERSON] слід стягнути 1073,60 грн судового збору, сплаченого позивачем за подання позову (т. І, а.с. 96) Враховуючи наведене,

Outcome: approved