Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

У грудні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона з 16.03.2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Ленінського районного суду від 10.12.2018 року було розірвано. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.02.2021 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, до закінчення сином навчання, а саме до 30 червня 2023 року. На даний час син продовжив навчання та з 01.09.2023 року є студентом 5 курсу денної форми навчання факультету управління процесом перевезень Українського державного університету науки і технологій, ІV рівня акредитації, форма навчання контракт, термін закінчення навчання 31.01.2025 року. Також зазначає, що син має серйозне ендокринологічне захворювання, лікування якого є тривалим та потребує значних коштів. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання повнолітнього сина не надає. Враховуючи викладене, позивач змушена звернутися до суду та просити стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, до закінчення сином навчання, а саме до 31 січня 2025 року. Представник відповідача адвокат Бут Н.В. направила до суду відзив на позовну заяву, у якому вона позовні вимоги визнала частково, та просила стягнути аліменти у розмірі 1/6 частини, а також витрати на правову допомогу у розмірі 10\~000 грн. В обґрунтування заперечень зазначила, що наразі відповідач не перебуває у офіційному шлюбі, але проживає в фактичних шлюбних відносинах з цивільною дружиною, з якою вони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Також зазначає, що разом з відповідачем проживає його батько, який є пенсіонером, часто хворіє, та якому відповідач надає матеріальну допомогу. Окрім того, відповідач несе витрати по сплаті комунальних послуг, на підтвердження чого представником надано відповідні документи. Від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якій вона, посилаючись на невідповідність викладених відповідачем у відзиві обставин, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та зменшити витрати на правову допомогу з 10\~000 грн. до 2\~000 грн., оскільки такі витрати є неспівмірними зі складності справи та об`ємом робіт, виконаних адвокатом. Позивач [PERSON] письмово просила розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, з урахування відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Бут Н.В. письмово просили розгляд справи провести за їх відсутності, позовні вимоги визнали частково, а саме у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача, на стягненні витрат на правову допомогу у розмірі 10\~000 грн. наполягали. Третя особа [PERSON] письмово просив розгляд справи провести за його відсутності за наявними у справі матеріалами, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 16.03.2002 року зареєстрували шлюб, який рішенням Ленінського районного суду від 10.12.2018 року було розірвано (а.с. 5). Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 27). Як вбачається із довідки № 764 від 30.10.2023 року, разом із позивачем [PERSON] , яка реєстрована за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані також сини [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.02.2021 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, до закінчення сином навчання, а саме до 30 червня 2023 року (а.с. 8-9). Відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] , разом зі своєю цивільною дружиною [PERSON] , батьком [PERSON] , та малолітньою донькою [PERSON] (а.с. 26). На даний час повнолітній син [PERSON] продовжив навчання та з 01.09.2023 року є студентом 5 курсу денної форми навчання факультету управління процесом перевезень Українського державного університету науки і технологій, ІV рівня акредитації, форма навчання контракт, термін закінчення навчання 31.01.2025 року, що підтверджується довідкою навчального закладу (а.с. 10). та копією договору про надання освітніх послуг № К 435100 від 01.09.2023 року (а.с. 49-50). Повнолітній син свого постійного доходу не має та потребує матеріальної допомоги з боку відповідача на своє утримання. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями ч. 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Частиною 2 цієї статті передбачено, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Пунктом 20 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~15\~травня 2006\~року №\~3\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» визначено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Стягнення аліментів на утримання сина, який продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів особи, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків. На підставі ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (ч. 2 ст. 200 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст.\~7\~Сімейного кодексу\~України визначено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Суд критично ставиться до твердження відповідача про те, що на його утриманні перебуває непрацездатний батько, оскільки доказів примусового стягнення аліментів з відповідача на утримання батька матеріали справи не містять, а тому будь-яку допомогу батьку відповідач надає у добровільному порядку. Також суд звертає увагу, що надані відповідачем докази понесення витрат за сплату комунальних послуг не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки, по-перше з їх змісту вбачається, що платником є інша особа [PERSON] , а не відповідач, а по-друге в контексті норм СК України такі обставини не є підставою звільнення від сплати аліментів. Разом з тим, ухвалюючи рішення в даній справі, судом не може бути залишений поза увагою факт наявності у відповідача малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , від цивільної дружини, а також те, що відповідач у відзиві позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Статтею 141\~Сімейного кодексу\~України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Суд зазначає, що обов`язок щодо утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, покладено на обох батьків і вони в рівній мірі зобов`язані надавати матеріальну допомогу. Водночас, законодавцем визначено, що така допомога надається за умови, що батьки можуть її надавати. При цьому суд враховує, що особи, які досягли 18 років є повнолітніми, отримують повну дієздатність і можуть самостійно піклуватися про себе, якщо це потрібно. Тому законодавець і передбачив, з одного боку, обов`язок батьків утримувати повнолітніх сина або доньку, які продовжують навчання, оскільки це дозволить їм отримати освіту, але передбачив, що такий обов`язок виникає лише тоді, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу, оскільки неможна ставити в скрутне матеріальне становище одну повнолітню людину в цілях утримання іншої повнолітньої працездатної людини. Таким чином, з огляду на спільний обов`язок батьків щодо утримання повнолітньої дитини на період продовження навчання, суд визначає розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, який би був справедливим і не накладав би непропорційний фінансовий тягар на нього, зокрема, з урахуванням того, що його син є повнолітнім і працездатним, у силу чого має можливість забезпечувати своє життя також самостійно. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також те, що син сторін повнолітній, продовжує навчання в Українському державному університеті науки і технологій, свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні своєї матері, яка потребує з боку відповідача матеріальної допомоги на утримання сина, який продовжує навчання, приймаючи до\~уваги часткове\~визнання позову\~відповідачем, а також те, що відповідач є особою працездатного віку, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, який буде стягуватись із відповідача на користь позивача на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи стягнення з 21.12.2023 року і до закінчення повнолітнім сином навчання в Українському державному університеті науки і технологій, термін закінчення навчання 31.01.2025 року, але не пізніше, ніж до досягнення ним двадцяти трьох років. Відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів за один місяць. При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Представник відповідача у відзиві просила суд стягнути із позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини 1 статті 133 ЦПК України). Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження понесення витрат на правову допомогу було надано всі необхідні документи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що представником позивача надано належні та допустимі докази понесення позивачем витрат на правову допомогу, разом з тим, враховуючи співмірність витрат на правову допомогу із виконаною роботою та складністю справи, приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді, у розмірі 2 000 грн. Позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial