Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

18.10.2023 позивач через адвоката Дворніченка М.М. звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь 1\~200\~000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури, 160\~000,00 грн на відшкодування сум, сплачених у зв`язку з наданням правничої допомоги, а також 350\~226,15 грн заробітку, який позивач не отримав внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою судді від 19.10.2023 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14.11.2023. 14.11.2023 підготовче засідання відкладено на 07.12.2023 у зв`язку з клопотанням представника відповідача. 06.12.2023 представником відповідача подано відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на те, що [PERSON] правомірно перебував під слідством, процесуальні дії органу досудового розслідування та суду були необхідними, допустимими та вчинялись з метою встановлення істини у справі, в судовому порядку не скасовувались, у зв`язку з чим підстави для відшкодування шкоди відсутні взагалі. Крім того, стороною позивача не визначено, яким чином обраховано суму моральної шкоди, а тому її розмір в сумі 1\~200\~000,00 грн є необґрунтованим та призведе до збагачення позивача за рахунок коштів державного бюджету, що є неприпустимим. Також відповідач не погоджується з розміром витрат на правову допомогу в сумі 160 000,00 грн та вважає, що вказана сума є завищеною та не підтвердженою належними доказами. Не погоджується і з вимогою про стягнення 350\~226,15 грн заробітку, не отриманого внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки в позові відсутній період, за який позивач не отримав вищевказану суму та її детальний розрахунок. 07.12.2023 підготовче засідання відкладено на 25.12.2023 у зв`язку з клопотанням представника позивача. 12.12.2023 представником позивача подано відповідь на відзив. 25.12.2023 підготовче засідання відкладено на 15.01.2024 у зв`язку із залученням до участі у справі Державної казначейської служби України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою суду від 15.01.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 07.02.2024. 02.02.2024 через систему «Електронний суд» представник Державної казначейської служби України подала письмові пояснення, в яких просить відмовити у задоволенні позову повністю. Посилається на те, що Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувало, а його дії відносно позивача незаконними не визнано. Також відсутнє судове рішення щодо визнання незаконними дій органів прокуратури. Позивачем не додано до матеріалів справи жодних документів на підтвердження змін у життєвих та суспільних стосунках, що свідчать про необхідність стягнення на користь позивача моральної шкоди. Крім того, зазначають, що позивачем не надано доказів, зокрема рішення суду про визнання звільнення [PERSON] незаконним або документів, які підтверджують факт його відсторонення від посади. Вважають, що у позивача також відсутні законні підстави для стягнення з Державного бюджету України 160 000,00 грн, сплачених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, у зв`язку з незаконністю та недоведеністю цих вимог. 07.02.2024 розгляд справи відкладено на 15.02.2024 у зв`язку з неявкою відповідача. 15.02.2024 у судовому засіданні оголошено перерву до 11.03.2024. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнала та заперечила щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на\~обставини, викладені у відзиві. Представник Державної\~казначейської служби\~України вважає позов таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 19.10.2017 слідчим відділу прокуратури Чернігівської області внесено інформацію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017270000000284 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України (далі за текстом КК України) (а.с. 64). Ухвалою слідчого судді апеляційного суду Чернігівської області від 24.10.2017 задоволено клопотання слідчого погодженого з прокурором та надано дозвіл на проведення відносно [PERSON] негласних слідчих (розшукових) дій (а.с. 67-69). Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06.11.2017 задоволено клопотання слідчого в ОВС прокуратури Чернігівської області старшого радника юстиції Марченка О.В. про надання дозволу на проведення обшуку житла (а.с. 65-66). 09.11.2017 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою\~статті 307 КК України. Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.12.2019 у справі № 750/40/18 [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 КК України, та виправдано. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 14.05.2020 апеляційну скаргу прокурора задоволено частково; вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.12.2019 по кримінальному провадженню щодо [PERSON] скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.10.2020 [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 КК України, та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення. Вироком Чернігівського апеляційного суду від 23.03.2023 апеляційну скаргу прокурора задоволено; вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.10.2020 відносно [PERSON] скасовано; [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 КК України, та призначено йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; на підставі статті 54 КК України позбавлено [PERSON] спеціального звання капітана служби цивільного захисту. Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22.08.2023 касаційні скарги засудженого [PERSON] та його захисника Дворніченка М.М. задоволено частково; вирок Чернігівського апеляційного суду від 23.03.2023 щодо [PERSON] скасовано, а кримінальне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 436 Кримінального процесуального кодексу України закрито; [PERSON] звільнено з-під варти негайно (а.с. 5-8). Згідно зі статтями\~55 та 56 Конституції України\~ кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод закріплено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. За змістом статей\~15,\~16 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України)\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За приписами\~частин першої,\~другої,\~сьомої статті\~1176\~ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно із пунктом 1 частини першої статті\~1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 № 266/94-ВР (далі Закон № 266/94-ВР) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пунктом 2\~частини першої статті 2\~Закону № 266/94-ВР встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Частиною другою\~статті 1\~Закону №\~266/94-ВР\~передбачено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно\~статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у\~статті 1 цього Закону\~випадках громадянинові\~відшкодовуються (повертаються):\~1)\~заробіток та\~інші грошові\~доходи,\~які він\~втратив внаслідок\~незаконних дій;\~2)\~майно (в\~тому числі\~гроші,\~грошові вклади\~і відсотки\~по них,\~цінні папери\~та відсотки\~по них,\~частка у\~статутному фонді\~господарського товариства,\~учасником якого\~був громадянин,\~та прибуток,\~який він\~не отримав\~відповідно до\~цієї частки,\~інші цінності),\~конфісковане або\~звернене в\~доход держави\~судом,\~вилучене органами\~досудового розслідування,\~органами,\~які здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~а також\~майно,\~на яке\~накладено арешт;\~3)\~штрафи,\~стягнуті на\~виконання вироку\~суду,\~судові витрати\~та інші\~витрати,\~сплачені громадянином; 4)\~суми,\~сплачені громадянином\~у зв`язку\~з поданням\~йому юридичної\~допомоги; 5) моральна шкода. Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5\~статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За приписами пункту 2 частини другої\~статті 1167\~ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Згідно з пунктами 2,4 частини другої\~статті 23 ЦК України\~моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її\~сім`ї\~чи близьких\~родичів; у зв`язку із приниженням честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше\~не встановлено\~законом,\~моральна шкода\~відшкодовується грошовими\~коштами,\~іншим майном\~або в\~інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298 цс 18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Із матеріалів справи убачається, що [PERSON] перебував під слідством та судом з 09.11.2017 (дата повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 КК України) до 22.08.2023 (набрання законної сили постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду), що загалом складає 69 місяців та 14 днів. Згідно відповіді Державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України від 22.11.2023 № 6/78А, громадянин [PERSON] , [INFO] , був заарештований 01.05.2023. 15.08.2023 вибув з ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» до ДУ «Київський слідчий ізолятор». 22.08.2023 був звільнений з-під варти в залі суду на підставі ухвали Верховного суду від 22.08.2023 (а.с. 75). Тобто, позивач перебував під вартою з 01.05.2023 до 22.08.2023, що становить 3 місяці та 22 дні. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні зазначеного питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, який є чинним на час розгляду справи; водночас визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Подібний висновок зробив Верховний Суд у постановах від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17, від 22.12.2021 у справі № 202/1722/19-ц, від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц. Отже, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати, яка визначена\~Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік»\~на час розгляду справи, - 7 100 грн. Виходячи із загального часу перебування позивачем під слідством і судом (69 місяців 14 днів) та розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць (69 місяців 14 днів х 7\~100,00 грн) гарантований\~Законом\~мінімальний розмір моральної шкоди становить\~493 213,00 грн. При цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, з урахуванням обставин конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду, однак розмір грошового відшкодування визначається судом не лише від обсягу страждань, а й залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17, від 22.12.2021 у справі № 202/1722/19-ц. Ураховуючи встановлені обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування останнього під судом і слідством, а в тому числі під вартою протягом більш як 3 місяців, ймовірну глибину душевних страждань, а також засади розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 650\~000,00 грн є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру. Щодо відшкодування сум, сплачених у зв`язку з наданням правничої допомоги в сумі 160 000,00 грн, суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 4\~статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1\~цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Правничу допомогу позивачеві надавав адвокат Дворніченко М.М. Згідно квитанцій № б/н від 15.03.2018, 12.02.2020, 22.06.2020 [PERSON] сплатив адвокату 160 000 грн за правничу допомогу (а.с. 11, 13, 15). Оскільки матеріалами справи належним чином підтверджено понесені позивачем витрати на правничу допомогу у сумі 160 000,00 грн, суд вважає за необхідне задовольнити дану вимогу. Щодо відшкодування заробітку, який позивач не отримав внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності, суд зазначає наступне. У період з 01.11.2013 по 23.03.2023 позивач безперервно проходив службу в підрозділах МНС, ДСНС України, про що свідчить відповідний запис у трудовій книжці серії [NUMBER] (а.с. 74). Позивач стверджує, що внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності його було звільнено з посади інженера аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області та завдано матеріальну шкоду у розмірі 350\~226,15 грн . За приписами пункту 1 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1\~цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Згідно з положеннями статті 12 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Статтею 11 Закону\~№ 266/94-ВР встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до\~статті 2 цього Закону\~орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, дізнавач, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. Матеріали справи не містять відомостей про виконання щодо [PERSON] передбаченого\~статтею 11 Закону\~№ 266/94-ВР обов`язку роз`яснення порядку поновлення його порушених прав. Однак, зазначені обставини не є підставою для відмови судом у захисті його порушеного права, оскільки вищевказаний Закон не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Тому, таким способом захисту в силу положень статей\~15,\~16 ЦК України\~може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою. Наведений висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14. Разом з тим, суд зауважує, що законною підставою для відшкодування заробітку позивача є їх втрата внаслідок незаконних дій. Так, відповідно до пункту 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, згідно з частиною першою статті 4 Закону розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом та визнається представником позивача, [PERSON] було звільнено зі служби на посаді інженера аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України в Одеській області згідно з поданим рапортом про звільнення за власним бажанням. При цьому належних та допустимих доказів причинного зв`язку між звільненням позивача та діями відповідача матеріали справи не містять, а представник позивача у ході судового розгляду свою позицію з цього питання будував лише на припущеннях. За таких обставин, правових підстав для відшкодування позивачеві втраченого заробітку суд не знаходить. Згідно зі\~статтею 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. У постанові Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 265/6121/18 зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Відповідно до\~статті 2 ЦК України\~учасником спірних відносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі\~статті 1176 ЦК України\~є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів з державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. За змістом\~частини першої\~статті170 ЦК України\~держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом. Згідно з пунктом 4 Положення про Державну казначейську службу, затвердженого Указом Президента від 13.04.2011 № 40/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений\~Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», статтею 3 якого визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень\~- за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, а кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України. Відповідно немає необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу і порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16).

Outcome: partial