Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-29 00:00:00

[PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності в порядку спадкування. Позов обґрунтовує тим, що сторони у справі є доньками є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] . 15.11.1993 [PERSON] склала заповіт, який посвідчений Другою черкаською державною нотаріальною конторою за реєстраційним номером №1-7505. За період життя [PERSON] на праві приватної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із незадовільним станом здоров`я та потребою у догляді внаслідок похилого віку, 23.11.2015 [PERSON] уклала із [PERSON] договір довічного утримання, за яким [PERSON] зобов`язувалась довічно повністю утримувати [PERSON] , забезпечувати її харчуванням, доглядом, необхідною допомогою і поховати у разі смерті. Натомість відповідачка є громадянкою Російської Федерації, де постійно проживала і проживає на теперішній час. На територію України відповідачка приїжджала дуже рідко по особистим справам і завітала до матері, але не займалась утриманням останньої. Весь цей час відповідачка, знаючи про незадовільний стан здоров`я матері, не приїжджала до неї і не займалась її утриманням, а після смерті [PERSON] навіть не приїхала на похорон матері. Організацією та оплатою поховання [PERSON] займалась позивачка, здійснюючи всі витрати власними зусиллями та засобами, що підтверджується відповідними документами (додатки №12-15). Після смерті [PERSON] позивачка звернулась до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М. із заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого нотаріусом була заведена спадкова справа №75/2022. Окрім позивачки ніхто більше не подавав нотаріусу заяв про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , а отже позивачка є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину. Разом з тим, 04.04.2023 приватний нотаріус Степаненко А.М. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відмова обґрунтована тим, що така квартира не належала спадкодавцю на момент смерті, оскільки право власності на квартиру перейшло до відповідачки на підставі договору довічного утримання від 23.11.2015. Також у своїй постанові нотаріус посилається на те, що відповідачка на момент смерті [PERSON] була зареєстрована з померлою в одному помешканні. Отже, на теперішній час право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за відповідачкою, а відтак не входить до спадкової маси, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Аналізуючи зміст обставин укладення оспорюваного договору довічного утримання, укладеного 23.11.2015р. між [PERSON] та [PERSON] , можна дійти висновку, що при його укладанні [PERSON] навмисно ввела в оману [PERSON] щодо того, що має намір виконувати обов`язки, передбачені таким договором. Таке твердження підтверджується тим, що на момент укладання такого договору [PERSON] , будучи громадянкою Російської Федерації, постійно проживала на території Російської Федерації і приїжджала до України не частіше одного разу на рік, а відтак ніяким чином не могла виконувати обов`язків з довічного утримання матері, про що відповідачці було достеменно відомо на момент укладання договору. Обіцянки відповідачки змінити місце проживання та проживати разом з матір`ю і доглядати її до смерті були умисним обманом, що спонукали [PERSON] укласти договір довічного утримання та переоформити право власності на належну їй квартиру, оскільки без таких обіцянок відповідний договір не був би укладений. З 20.02.2014 по теперішній час триває проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею найманців, що є загальновідомим фактом і було достеменно відомо відповідачці на момент укладання договору довічного утримання. Внаслідок такої збройної агресії було неможливим здійснення грошових переказів між банківськими картками фінансових установ України та Російської Федерації, а отже проживаючи на території Російської Федерації відповідачка не могла навіть переводити грошові кошти на банківську картку матері в якості матеріальної допомоги. Тож, будучи громадянкою Російської Федерації та не маючи наміру на постійне проживання в Україні відповідачка, очевидно, розуміла, що не матиме можливості виконувати своїх обов`язків за договором довічного утримання. У свою чергу [PERSON] , будучи особою похилого віку (на момент укладання договору їй було майже 82 роки), в силу свого віку та наївного бажання спонукати старшу доньку проживати разом з нею, перебуваючи під впливом обману з боку відповідачки, уклала з нею відповідний договір довічного утримання. Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ч.1 ст.749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Статтею 751 ЦК України передбачено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Оспорюваним договором довічного утримання передбачалось, що: - [PERSON] зобов`язується довічно повністю утримувати [PERSON] , забезпечувати її харчуванням, доглядом, необхідною допомогою, в разі смерті [PERSON] поховати її (п.3 Договору); - щомісячна вартість матеріального забезпечення (харчування, догляду, необхідної допомоги) визначена сторонами в розмірі 1000грн (п.5 Договору). Аналізуючи зміст обов`язків відповідачки за оспорюваним договором довічного утримання слід звернути увагу, що такі обов`язки не обмежуються виключно наданням матеріальної допомоги у грошовій формі, а передбачають ще й обов`язки немайнового характеру (догляд, необхідна допомога). Згідно ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин та про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Після смерті [PERSON] позивачка є єдиним її спадкоємцем, яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку, а відтак є заінтересованою особою щодо майнових прав спадкодавця, існування яких залежить від дійсності оспорюваного договору довічного утримання. Відчуження нерухомого майна спадкодавця на користь відповідачки на підставі правочину, вчиненого під впливом обману, порушує законні інтереси позивачки стосовно недопущення наслідків недобросовісної поведінки відносно спадкодавця, а також позбавляє позивачку права на спадкування за законом. За таких обставин позивачка має право звернутись до суду з позовом про визнання оспорюваного договору довічного утримання недійсним. Приймаючи до уваги, що після смерті [PERSON] лише позивачка прийняла спадщину у встановленому законом порядку, то позивачка набула право власності на квартиру, яка була відчужена за недійсним договором довічного утримання, а отже на підставі ст.ст.1296-1298 ЦК України позивачка має право на отримання документу, що підтверджує її право власності на спадщину у вигляді квартири (свідоцтво про право на спадщину у вигляді квартири). Натомість наявність постанови нотаріуса про відмову у видачі такого свідоцтва є об`єктивною перешкодою у отриманні позивачкою такого свідоцтва. Окремо слід зауважити, що однією з підстав для видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину у вигляді квартири після смерті [PERSON] є та обставина, що на момент смерті останньої відповідачка була зареєстрована з померлою в одному помешканні. Як вже зазначалося вище відповідачка не зверталась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, на момент смерті матері не проживала разом з нею, оскільки має постійне місце проживання в Російській Федерації. Зазначені обставини можуть бути підтверджені змістом спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , а також тим фактом, що відповідачка востаннє приїжджала на територію України в січні 2019 року після чого виїхала на територію Російської Федерації 20.02.2019року і з того часу більше не приїжджала на території України. Оскільки відповідні відомості містять в собі охоронювану законом таємницю, то не можуть бути подані позивачкою самостійно, а тому позивачка заявлятиме клопотання про витребування таких відомостей. Таким чином, на теперішній час позивачка позбавлена можливості отримати документ про підтвердження набуття нею права власності на квартиру, що належала її матері і була відчужена на підставі недійсного правочину, а отже єдиним належним способом захисту є визнання за позивачкою права власності на відповідну квартиру. Просить суд визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрований 23 листопада 2015 року за №4626 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщуком С.О., визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 783504071101). Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.07.2023 року відкрите загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.11.2023 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена д розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх повністю. Відповідач в судове засідання не з`явилася. Суд звертає увагу на те, що місцем проживання відповідача є [ADDRESS] . У зв`язку із збройною агресією РФ проти України між країнами припиненні будь-які дипломатичні та інші відносини. У зв`язку з цим суд позбавлений можливості повідомити відповідача про дату, час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до\~ч.ч.1,3\~ст.\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що сторони у справі є рідними сестрами. Їхньою матір`ю є [PERSON] 23.11.2015 року між [PERSON] та гр. РФ [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] був укладений договір довічного утримання. Пунктом 1 договору передбачено, що [PERSON] передає у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] . [PERSON] зобов`язалася довічно повністю утримувати [PERSON] , забезпечувати її харчуванням, доглядом, необхідною допомогою, а вразі смерті відчужувача зобов`язалася її поховати (пункт 3 договору). Вказана квартира залишається у довічному користуванні за [PERSON] ( пункт 4 договору). Щомісячна вартість матеріального забезпечення (харчування, догляду, необхідної допомоги) визначена сторонами в розмірі 1000 грн. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.05.2023 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Дата державної реєстрації: 23.11.2015 року. Документи, подані для державної реєстрації: договір довічного утримання: серія та номер:4626, виданий 23.11.2015 року. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. За змістом частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статей 744, 745 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи зі змісту статей 203, 744 ЦК договір довічного утримання вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови, нотаріально його посвідчивши. Згідно до статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати (стаття 750 ЦК України). Відповідно до статті 751 ЦК України передбачено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до\~ст.\~230\~ЦК України\~ якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення(укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 по справі 697/654/16-ц). Таким чином, під обманом слід розуміти умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел другої сторони, яка вчиняє правочин, знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що інша сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у невигідні для неї правовідносини. Факт обману повинна доводити сторона, яка діяла під його впливом. Вона повинна довести: обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними; що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Так, згідно тимчасової посвідки на постійне проживання серії [NUMBER] від 10.08.2001 року, громадянка РФ [PERSON] з 15.08.2001 року була тимчасово зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Реєстрація дійсна до 10.08.2003 року. З довідки про реєстрацію місця проживання особи від 14.02.2019 року [PERSON] з 15.08.2001 року по 10.08.2003 року тимчасово була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 03.07.2023 року [PERSON] з 15.08.2001 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також судом встановлено, що 15.11.1993 року [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно де б воно не було та із чого б воно не складалося і взагалі все те що буде належати їй і на що вона за законом матиме право, квартиру [ADDRESS] заповіла [PERSON] . В подальшому 23.11.2015 року між [PERSON] та гр. РФ [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] був укладений договір довічного утримання. Пунктом 1 договору передбачено, що [PERSON] передає у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] . [PERSON] зобов`язалася довічно повністю утримувати [PERSON] , забезпечувати її харчуванням, доглядом, необхідною допомогою, а вразі смерті відчужувача зобов`язалася її поховати (пункт 3 договору). Вказана квартира залишається у довічному користуванні за [PERSON] ( пункт 4 договору). Щомісячна вартість матеріального забезпечення (харчування, догляду, необхідної допомоги) визначена сторонами в розмірі 1000 грн. Разом з тим, як вбачається з довідки Центру обробки спеціальної інформації ДПС України №91-54571/18/23-Вих від 08.11.2023 року [PERSON] в`їхала на територію України 21.01.2019 року, а 20.02.2019 року виїхала за межі території України. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду що він працює головою ОСББ «Благовісна,341». Їм відомо, що [PERSON] проживала в квартирі [ADDRESS] розташована на 5 поверсі. Хто утримував [PERSON] йому не відомо. Але весь час він спілкувався з її дочкою - [PERSON] . Те, що у неї є рідна сестра, як проживає в рф йому нічого не відомо. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона товаришує з [PERSON] , яка доглядала свою матір [PERSON] , а після смерті поховала її. [PERSON] вона ніколи не бачила. Також судом встановлено, що організацією та оплатою поховання [PERSON] займалась позивачка, що підтверджується відповідними документами. У постанові Великої Палати ВС від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «в статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня того ж року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Верховний Суд в постанові від 18.08.2021 у справі №645/3284/19 акцентував увагу на тому, що «аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.» По обставинам справи №645/3284/19 Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що лише сплата грошових коштів в розмірі передбачених договором довічного утримання щомісячних платежів не може вважатися належним виконанням умов договору довічного утримання. Аналізуючи зміст обставин укладення оспорюваного договору довічного утримання, укладеного 23.11.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , суд приходить до висновку, що при його укладанні [PERSON] навмисно ввела в оману [PERSON] щодо того, що має намір виконувати обов`язки, передбачені таким договором. Таке твердження підтверджується тим, що на момент укладання такого договору [PERSON] , будучи громадянкою Російської Федерації, постійно проживала на території Російської Федерації і приїжджала до України не частіше одного разу на рік, а відтак ніяким чином не могла виконувати обов`язків з довічного утримання матері, про що відповідачці було достеменно відомо на момент укладання договору. Обіцянки відповідачки змінити місце проживання та проживати разом з матір`ю і доглядати її до смерті були умисним обманом, що спонукали [PERSON] укласти договір довічного утримання та переоформити право власності на належну їй квартиру, оскільки без таких обіцянок відповідний договір не був би укладений. Також суд враховує, те, що 15.11.1993 року [PERSON] вже склала заповіт, яким усе своє майно де б воно не було та із чого б воно не складалося і взагалі все те що буде належати їй і на що вона за законом матиме право, квартиру [ADDRESS] заповіла [PERSON] . Отже, після смерті [PERSON] , [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, набула б право власності на квартиру [ADDRESS] Згідно частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору довічного утримання [PERSON] навмисно ввела [PERSON] в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому слід визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрований 23 листопада 2015 року за №4626 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщуком С.О.. Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем право власності на квартиру78, що знаходиться в [ADDRESS] , то вказана вимога підлягає до задоволення виходячи з наступного. Так, після смерті [PERSON] , позивачка 21.09.2022 року звернулась до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М. із заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого нотаріусом була заведена спадкова справа №75/2022. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 04.04.2023 року приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М. відмовила [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії видачі Свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] . Постанова обґрунтована тим, що від імені [PERSON] складено заповіт на все майно, посвідчений Другою черкаською державною нотаріальною контрою 15.11.1993 року за реєстровим №1-7505. Згідно довідки Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради №14242-01-10 від 27.09.2022 року, станом на день смерті [INFO] [PERSON] , разом з нею, за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована [PERSON] , [INFO] (при цьому строки реєстрації не вказано). Спадщина, як вбачається з заяви спадкоємиці, складається з квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] , яка померла [INFO] . При отриманні інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього встановлено, що квартира [ADDRESS] не належить спадкодавці [PERSON] , а отже не є складом спадкового майна. У свою чергу відповідачка не приймала спадщину після смерті матері, оскільки не зверталась до нотаріуса з відповідної заявою та не може вважатись такою, що фактично прийняла спадщину, оскільки на момент смерті матері постійно проживала в Російській Федерації. Факт того, що відповідачка на момент смерті матері не була знята з реєстрації в одному помешканні із матір`ю не є підтвердженням фактичного прийняття спадщини, оскільки реєстрація відповідачки мала тимчасовий характер на період з 15.08.2001 по 10.08.2003 і обумовлювалась лише наявністю у неї тимчасової посвідки на проживання в Україні (строк дії відповідної посвідки був визначений до 10.08.2003, що підтверджується відповідною посвідкою. Отже після 10.08.2003 відповідачка мала бути знята з реєстраційного обліку за місцем проживання в Україні, але цього не було зроблено, бо ніхто не подавав до органу реєстрації відповідної заяви. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. На підставі ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Згідно з ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява. Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Отже, сама по собі реєстрація місця проживання відповідачки разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не є беззаперечним доказом постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час смерті останнього та не може свідчити відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. Аналогічний висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св21). Таким чином, єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є позивачка, яка є донькою померлої, а відтак відноситься до спадкоємців першої черги і прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Прийнявши спадщину після смерті матері та будучи єдиним спадкоємцем позивачка бажає успадкувати квартиру, що належала її матері за життя, але була відчужена на користь відповідачки внаслідок правочину, укладеного під впливом обману. Отже, позивачка позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на квартиру що належала її матері і була відчужена на підставі недійсного правочину, а отже єдиним належним способом захисту є визнання за позивачкою права власності на відповідну квартиру за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі наведеного, ст.ст. 203,215,230, 1216- 1218,1221,1223, 1261-1265,1268-1270,1272,1297 ЦК України,

Outcome: approved