Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Виноградівського районного суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Виноградівської міської ради Берегівського району Закарпатської області про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю та визначення способу участі у спілкуванні з малолітньою дитиною батьком, який проживає окремо від неї. Позовні вимоги мотивано тим, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30.05.2023 р. (справа №299/2750/23). Рішення суду набрало законної сили 30.06.2023 р. За час шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка з народження по даний час проживає разом з позивачкою [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Також, рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30.05.2023 р. (справа №299/2750/23), вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4частини від всіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 травня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Виконавчого комітету Виноградівської міської ради №247 від 28.07.2023 р. «Про встановлення графіку зустрічей з дитиною [PERSON] » вирішено : 1.Визначити [PERSON] , який проживає окремо від дитини участь у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , шляхом встановлення зустрічей за таким графіком: - перша,третя субота щомісяця, з 15.30 год. до 17.30 год.; - друга, четверта неділя щомісяця, з 09.30 год. до 11.30 год., в громадських місцях, у присутності матері дитини [PERSON] . За домовленістю між батьками дитини, один день щомісячно із встановленого графіка спілкування зустрічі повинні відбуватись за фактичним місцем проживання батька дитини [PERSON] . 2.3обов`язати батьків дитини. Ма [PERSON] : - належним чином виконувати батьківські обов`язки, дотримуватись даного графіка зустрічей; - інформувати службу у справах дітей міської ради у жовтні 2023 року про хід зустрічей. Колишня свекруха позивачки, проявляє до неї неконтрольовану агресію, а тому враховуючи, що відповідач проживає разом з нею, вважає, що будь-які зустрічі за адресою місця їх спільного проживання є неможливими, позаяк вона побоюється за життя та здоров`я дитини. З вказаних підстав просить изначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] . Визначити спосіб участі батька [PERSON] у спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , наступним чином: встановити час зустрічей та спілкування батька з донькою у першу,третю суботу щомісяця, з 15.30 год. до 17.30 год. та другу, четверту неділю щомісяця, з 09.30 год. до 11.30 год., в громадських місцях, з урахуванням стану здоров`я дитини, у присутності матері дитини [PERSON] та когось із близьких осіб [PERSON] (наприклад, матері позивачки [PERSON] ). -дитину із садка (школи) забирає мати - [PERSON] , [INFO] (за винятком хвороби чи інших форс-мажорних обставин, коли дитину із садка (школи) може забрати бабуся [PERSON] , яка проживає разом з позивачкою та дитиною за однією адресою). -після спілкування батька [PERSON] з дитиною [PERSON] , остання повинна повертатись до визначеного місця проживання до матері. Відповідач не погоджуючись з позовними вимогами подав до суду відзив на позовну заяву, доводи якого зводяться до того, що спір про визначення дитини між ними відсутній, оскільки ним не оспорюється місце проживання дитини. Щодо спору про його участь у спілкуванні з малолітньою, зазначив, що даний спір вирішено виконавчим комітетом Виноградівської міської ради, рішенням якого встановлено графік зустрічей з малолітньою донькою. Вказане рішення позивачкою не оспорювалося, а від так відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Позивач подала відповідь на відзив у якому зазначила, що рішення органу опіки та піклування виконавчого комітету Виноградівської міської ради в тій частині, що за домовленістю між батьками дитини, один день щомісячно із встановленого графіка спілкування зустрічі повинні відбуватись за фактичним місцем проживання батька дитини [PERSON] , не може бути виконане позивачкою, оскільки створює загрозу, як для неї самої так і для дитини. Дані обставини не враховані при прийнятті вказаного рішення. Позивач не має заперечень з приводу спілкування батька з дитиною в громадських місцях, а по досягненню більш зрілого віку, дитина самостійно зможе навідуватись до помешкання батька та бабусі без супроводу позивачки. Представник позивача - адвокат Ластівка В.І. в судовому засіданні підтримав вимоги позову з підстав наведених в позовній заяві. Зазначив, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом з позивачкою не свідчить про відсутність предмета спору. Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] , надала покази ідентичні обставинам, на які вона посилалася в позовній заяві. Зазначила, що підставою звернення до суду, є зміна встановленого виконавчим комітетом Виноградівської міської ради графіку зустрічей з дитиною. Представник відповідача - адвокат Естінко Т.Е. 03.01.2024 року в судовому засіданні, просила закрити провадження у справі в частині визначення місця проживання дитини через відсутність спору. В частині позовних вимог про визначення способу участі у спілкуванні з дитиною просила відмовити, позаяк даний спір між сторонами був предметом розгляду комісії із захисту прав дитини. Ухвалою від 12.03.2024 року у задоволенні клопотання про закриття провадження відмовлено. В судове засідання 12.03.2024 року представник відповідача не з`явилася, вкотре подала заяву про відкладення розгляду справи. З даного приводу суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 44 ЦПК України установлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд повинен контролювати процесуальну поведінку осіб, які беруть участь у справі, так як на нього поширюється порядок цивільного судочинства, а значить обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, а також нести відповідальність за зловживання правом. У прямі обов`язки осіб, що беруть участь у справі, входить дотримання процесуальної дисципліни протягом всього провадження у справі. Зазначене узгоджується з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). У той же час, численні неявки представника відповідача - адвоката Естінко Т.Е., яка була завчасно повідомлено про день час та місце розгляду справи, позбавляють суд можливості своєчасно розглянути справу, що призводить до порушення прав учасників процесу та норм процесуального законодавства. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97- ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку сторони по справі повинні дотримуватися норм процесуального законодавства. Також прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року). З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Таким чином, враховуючи розумність строків розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] та його представника - адвоката Естінко Т.Е. Представник третьої особи - органу Орган опіки та піклування Виноградівської міської ради, в судове засідання не з`явився, подав на адресу суду заяву, в якій просить розглядати дану справу та вирішити питання про місце проживання малолітньої дитини без його участі, з врахуванням позиції викладеної у висновку органу опіки та піклування. Відповідно до положень ч.1 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши зібрані у справі докази, з`ясувавши дійсні причини пред`явлення позову, взявши до уваги обставини життя подружжя, а саме: категоричне заперечення сторонами можливості примирення, наявність малолітньої дитини, її вік, те, що сторони проживають окремо, фактичні обставини справи, доходить висновку, що підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30.05.2023 р. (справа №299/2750/23). Рішення суду набрало законної сили 30.06.2023 р (а.с.9-12). За час шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка з народження по даний час проживає разом з позивачкою [PERSON] за адресою [ADDRESS] , даний факт сторонами не оспорюється, та додатковому доказуванню не підлягає (а.с.7). Також, рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30.05.2023 р. (справа №299/2750/23), вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4частини від всіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 травня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Виконавчого комітету Виноградівської міської ради №247 від 28.07.2023 р. «Про встановлення графіку зустрічей з дитиною [PERSON] » вирішено : 1.Визначити [PERSON] , який проживає окремо від дитини участь у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , шляхом встановлення зустрічей за таким графіком: - перша,третя субота щомісяця, з 15.30 год. до 17.30 год.; - друга, четверта неділя щомісяця, з 09.30 год. до 11.30 год., в громадських місцях, у присутності матері дитини [PERSON] . За домовленістю між батьками дитини, один день щомісячно із встановленого графіка спілкування зустрічі повинні відбуватись за фактичним місцем проживання батька дитини [PERSON] . 2.3обов`язати батьків дитини. Ма [PERSON] : - належним чином виконувати батьківські обов`язки, дотримуватись даного графіка зустрічей; - інформувати службу у справах дітей міської ради у жовтні 2023 року про хід зустрічей (а.с.14). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Вирішуючи спір в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріали справи вказують на відсутність укладеного між сторонами, які проживають окремо, договору про визначення місця проживання їх спільної малолітньої дитини. Разом з тим, відповідач не ставить питання про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з ним. Як стверджено сторонами та це доводиться висновком органу опіки та піклування Виноградівської міської ради № 02-15/3960 від 28.09.2023 року, малолітня донька сторін проживає разом з матір`ю - позивачем [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини розглядалось на засіданні комісії. Разом з тим, орган опіки та піклування не знайшов підстав для прийняття окремого рішення стосовно визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , з кимось із конкретно батьків, позаяк спір між сторонами з цього приводу відсутній. Відповідно до ст.19 СК України, Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Частиною 4 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Як слідує зі змісту ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною 4 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Як слідує зі змісту ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З урахуванням пріоритетності прав та інтересів дитини, а не стосунків батьків, виконання сторонами своїх батьківських обов`язків, віку дитини, стану її здоров`я, її прихильності до кожного з батьків, можливості батьків щодо створення найліпших умов для виховання, суд, за встановлених обставин, вважає, що саме мати малолітньої дитини створює належні умови для її повноцінного виховання та розвитку, дбає про дитину в належний спосіб. Крім цього, при вирішенні позовних вимог позивачки в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд враховує позицію відповідача, який не заперечив і погодився із заявленими позивачкою позовними вимогами в цій частині. Розглядаючи позовну вимогу про визначення способу участі батька у спілкуванні дитиною суд приходить до наступного висновку. Так, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при складанні висновку про те, що зустрічі повинні відбуватись за фактичним місцем проживання батька дитини [PERSON] , органом опіки та піклування не враховано вік дитини, провокативний характер дій матері відповідача по відношенню до позивачки, яка проявляє неконтрольовану агресію по відношенню до неї. Доводи позовної заяви щодо незаконності встановлення побачень відповідача із донькою за місцем проживання батька дитини, в цій частині є безпідставними, оскільки встановлення побачень батька дитини за місцем його проживання не можна розцінювати як обмеження матері у здійсненні батьківських прав. При встановленні такого способу та участі батька у вихованні дитини, мати, позивач в даному випадку, не позбавлена можливості брати участь у вихованні дитини та можливості особистого спілкування з нею, що відповідно не є порушенням її прав. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той збатьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Батько та мати мають рівні права та обов`язки і при вирішенні питання про періодичність побачень, можливість спільного відпочинку, відвідування місця проживання того з батьків, з ким дитина не проживає, слід виходити виключно з інтересів дитини. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У рішенні ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78). Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. В свою чергу, позивачкою не доведено ту обставину, що спілкування дитини з батьком по місцю його проживання, може негативно вплинути на нормальний розвиток дитини через присутність матері відповідача - баби дитини, з огляду на те, що відповідно до ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" і ч. 4 ст. 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року у справі "Йогансен проти Норвегії"). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі "М.С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по - друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). За відсутності виключних обставин, які б могли свідчити про те, що особисте спілкування батька, діда і баби дитини між собою суперечить інтересам дитини, встановлення такогообмеження є порушенням не лише прав батька, діда і баби, а і самої дитини.Вказане підтверджується також рішеннями Європейського суду з прав людини (рішення у справі "Хокканен проти Фінляндії" від 23 вересня 1994 року, "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини, а вже тільки потім - права її батьків. Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21), від 08 лютого 2023 року у справі № 334/1202/20 (провадження № 61-7951св22), від 15 серпня 2023 року у справі № 759/4170/20 (провадження № 61-3420св23), від 26 жовтня 2023 року у справі № 233/418/22 (провадження № 61-11951св23). Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При вирішенні даного спору суд враховує, що відповідач, як батько дитини, який проживає окремо від малолітньої [PERSON] , має право на особисте спілкування з нею, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. В матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на те, що спілкування батька, та як вказує позивачка, баби із малолітньою [PERSON] буде перешкоджати нормальному розвитку дитини. Також судом враховується ставлення відповідача до малолітньої [PERSON] , його бажання спілкуватися з нею, брати участь у її вихованні, оздоровленні, всебічному розвиткові тощо. В судовому засіданні було встановлено, що після розлучення батьків, дитина мешкає разом із матір`ю, позивачем у справі. Між сторонами у справі немає повного порозуміння щодо участі у вихованні дитини, спілкуванні з нею, що вбачається з їх безпосередніх пояснень в судовому засіданні та досліджених в судовому засіданні доказів. Доводи позивача [PERSON] про те, що підставою зміни способу участі та встановленні графіку зустрічей доньки з батьком є негативне відношення колишньої свекрухи до позивачки, суд оцінює критично та зауважує, що відсутність взаєморозуміння, контакту між сторонами у справі, будь-які суперечності між ними не повинні впливати на дитину та перешкоджати належному спілкуванню дитини зокрема з батьком та бабою. У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши наявні у справі докази, врахувавши принцип рівності прав батьків у вихованні дитини, а також інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, вік дитини та режим її розпорядку дня, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, входячи передусім з якнайкращих інтересів дитини та запропонованого органом опіки і піклування графіку спілкування батька з донькою. Запропонований виконавчим комітетом Виноградівської міської ради спосіб участі батька у вихованні доньки та спілкуванні з нею, на думку суду у повній мірі відповідатиме інтересам як батьків, так і дитини. Більш того, суд роз`яснює сторонам, що з урахуванням вікових змін дитини, його розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений спосіб участі у вихованні малолітньої дитини, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини. Згідно з частиною першою статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач звертаючись до суду із вказаним позовом фактично просить суд внести зміни до рішення прийнятого на засіданні Комісії з питань захисту прав дитни та змінити визначений гафік зустрічей та спосіб участі батька у виховання дитини. Вимог щодо скасування розпорядження, або усунення перешкод у вихованні, позов не містить. Окрім того, закон чітко визначає можливості способу захисту порушених прав, у випадку незгоди одного з батьків з рішенням про участь іншого батька у вихованні дітей, при цьому, зміна рішення органу опіки та піклування як спосіб захисту таких прав законом не передбачена. З огляду на викладене вище, судом не встановлено жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітньою донькою у спосіб, визначений рішенням Виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 28.07.2023 року, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з донькою, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, не встановлено, а тому враховуючи інтереси дитини, вік дитини, стан дитини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині позову. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed