Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в обгрунтування якого зазначив наступне. В обґрунтування позову представник позивача зазначив наступне. 10.08.2020 на території ринку "Черемушки", який розташований по вул. Терешкової м. Торецьк Донецької\~області, у торгівельному ларьку «Сундучок» між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики грошей. Згідно умов договору [PERSON] передав позичальнику [PERSON] у власність грошові кошти в сумі 22000 грн, які він зобов`язався повернути до 01.12.2020 року. Про це [PERSON] написала власноручно розписку у присутності двох свідків, але у вказаний строк своє зобов`язання не виконала. Станом на 30.06.2023 відповідач має заборгованість перед позивачем за вказаним договором 22000 грн. основного боргу. Відповідач вимоги договору не виконував, посилаючись на тимчасові труднощі, став уникати позивача та у останнього склався висновок, що гроші повертати він не збирається. Просить стягнути з відповідача на його користь загальну суму боргу за договором позики яка складає 55517 грн, в тому числі: сума основного боргу 22000 грн., 3% річних-1815 грн, інфляційні витрати -31702 грн, та покласти на відповідача відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував частково, не заперечує факт отримання грошових коштів та їх неповернення у строк, визначений договором. Проте не погоджується із розрахунком інфляційних витрат та 3 % річних. Вислухавши пояснення представника відповідача, суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до\~ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою\~статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047\~ЦК України\~свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої\~статті 1047 ЦК України\~дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2021 року у справі №500/1755/17. З матеріалів справи вбачається, що згідно з розпискою від 10.08.2020 [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , на ринку «Черьомушки», який розташований по вул. Терешкової м. Торецьк в торгівельному павільйоні « [INFO] » позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 22000 грн., які зобов`язався повернути до 01 грудня 2020 року. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно\~ст. 525 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно з частиною першою\~статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У ч. 1\~ст. 530 ЦК України\~передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Позивачем на підтвердження факту передачі грошових коштів відповідачу надана засвідчена належним чином копія розписки від 10.0.2020 написана власноручно [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . З огляду на наведене суд доходить висновку, що відповідач дійсно отримала від позивача гроші у борг 10.08.2020 у сумі 22000 грн та зобов`язалася їх повернути до 01 грудня 2020 року, проте у порушення взятих на себе зобов`язань та зазначених норм закону відповідач зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконала.. Таким чином, встановивши, що долучені до матеріалів справи копія розписки від 10.08.2020 про отримання коштів відповідачем у позивача, є належним і допустимим доказом виникнення боргового зобов`язання, цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, та що вказана розписка є не лише підтвердженням укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та відсутні будь-які докази виконання відповідачем боргових зобов`язань за даною розпискою, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договорами позики у розмірі 22000 грн. Суд також враховує позицію представника відповідача, який не заперечує факт отримання [PERSON] грошових коштів за договором позики від 10.08.2020 в сумі 22000 грн. та їх не повернення. Що стосується вимог позивача про стягнення 3% річних\~та інфляційних витрат, суд приходить до наступного висновку. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку позивача, доданого до позову, сума позову становить: 55517 грн, в тому числі: сума основного боргу 22000 грн., 3% річних-1815 грн, інфляційні витрати -31702 грн. Розрахунок 3% річних\~та інфляційних витрат проведено за період з 10.08.2020 року до 30.06.2023 року, тобто нарахування проводилось протягом строку дії договору позики, а саме з 10.08.2020 по 01.12.2020. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що "у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання". Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 755/10947/17, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію. Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, суд не може погодитись з правомірністю нарахування 3% річних та інфляційних витрат протягом строку виконання основного зобов`язання з 10.08.2020 по 01.12.2020, оскільки в цей період нараховуються проценти у відповідності до умов договору та ч.1 ст. 1048 ЦК України, проте за договором позики від 10.08.2020 нарахування процентів не було передбачено, а компенсаційні виплати у порядку ч.2 ст. 625 ЦК Цкраїни нараховуються у разі прострочення зобов`язання, тобто в даному випадку з 02.12.2020. Тому вимоги позивача в частині нарахування 3% річних та інфляційних витрат протягом строку виконання основного зобов`язання з 10.08.2020 по 01.12.2020 не підлягають задоволенню. Разом з тим, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, які нараховані після настання строку виконання зобов`язання за договором позики підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що позивачем заявлено вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат лише по червень 2023 року, судом здійснено перерахунок наступним чином. За умовами договору позики від 10.08.2020 року, сума позики 22000 грн, яку надано до 01.12.2020. Початком обрахування інфляційних витрат та 3% річних є 02.12.2020 року (наступний день після закінчення строку договору), кінцем 30.06.2023 (942 дні у періоді). Обраховуючи початок виникнення заборгованості із 02.12.2020 від суми боргу постановленої до стягнення, суд встановив: розмір інфляційних втрат 22 000,00 x 1.46973684 ((100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (104,50 : 100) x (103,10 : 100) x (102,70 : 100) x (103,10 : 100) x (100,70 : 100) x (101,10 : 100) x (101,90 : 100) x (102,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,70 : 100) x (101,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) - 22 000,00 = 10 334,21 грн. 3 % річних - 22 000,00 x 3 % x 942 : 365 : 100=1703,19 грн. Тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 3% річних та сума інфляційних витрат в загальному розмірі 12037,4 грн. Даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню у сумі 34037,40 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial