Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

09.01.2024 [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме, житловим будинком [ADDRESS] . Обгрунтовано позов тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 16 листопада 2022 року. Відповідачі зареєстровані у вказаному житловому приміщенні, однак не проживають в ньому більше 1 року. Відповідно до п. 4.11 Договору купівлі-продажу продавець зобов`язаний був зняти з реєстраційного обліку відповідачів до 16 листопада 2023 року. Проте, жодних дій по зняттю з реєстрації виконано не було. У зв`язку з чим є підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. У встановлений судом строк відповідачі відзив на позов не подали. Позивач у судове засідання не з`явилась, просила справу розглянути в її відсутність та повідомила про повне підтримання позову. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи сповіщалися завчасно і належним чином. Повістка відповідачам надсилалася за зареєстрованим у встановленому законом порядку. Відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси вважається, що днем вручення судової повістки. За правилом частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 16.11.2022 [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-8). Право власності позивача на житловий будинок [ADDRESS] та відповідну земельну ділянку підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9, 10). У відповідності до довідки виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 28.12.2023 № 2-675/12/23 про непроживання особи за місцем реєстрації вбачається, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та відповідно до акту сусідів про непроживання особи за місцем реєстрації від 28.12.2023 фактично не проживають за місцем своєї реєстрації (а.с. 13 зворот). З копії наказу Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 03.12.2020 року № 406-А вбачається зміна адреси. зокрема присвоєно адресу житловому будинку, загальною площею 325,7 кв.м, розташованому на власній земельній ділянці по [ADDRESS] ) - [ADDRESS] (а.с.29, зв.). Відповідно до п. 4.11 Договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 16.11.2022 продавець зобов`язаний був в строк до 16.11.2023 включно зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб. Проте, відповідачі з реєстраційного обліку не знялися, таким чином, порушуються права позивача, як власника житлового будинку. На момент пред`явлення позову відповідачі лишаються зареєстрованими у належному позивачу житловому будинку. Втім, всі витрати, пов`язані з утриманням майна, несе позивач, зокрема, оплачує за відповідачів комунальні послуги. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що вимоги позивача обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню.

Outcome: approved