Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

Перший заступник прокурора Івано-Франківської області(в подальшому перейменовано на Івано-Франківську обласну прокуратуру) в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України(надалі-Держлісагентство), ДП «Ворохтянське лісове господарство» у вересні 2015 року звернувся до суду із позовом до Поляницької сільської ради(в подальшому перейменовано на Поляницьку сільську раду Надвірнянського району Івано-Франківської області), [PERSON] про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ №028020 від 22.09.2002 року площею 0,2110 га та зобов`язання відповідачку повернути вказану земельну ділянку, яка розташована на ділянці « [INFO] » у с. Поляниця Івано-Франківської області з чужого незаконного володіння у державну власність в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство». В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року у кримінальній справі №248436 (судовий №1-6/2011) звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.28 ч.1 ст.366, ч.3 ст.28 ч.2 ст.364 КК України. У ході розгляду даної справи встановлено, що рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №32 від 12.09.2002 року щодо безоплатної передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,2110 га не виносилося в установленому порядку на засідання виконавчого комітету Поляницької сільської ради, а було самостійно складене сільським головою с. Поляниця [PERSON] . На це вказує і те, що [PERSON] із заявою про затвердження проекту землеустрою у сільську раду не зверталася, зазначене питання на розгляд сесії сільської ради не виносилось, а у виданому відповідачці державному акті серії ІФ №028020 від 22.09.2002 року зазначено, що він виданий на підставі рішення №72, яке у вересні 2022 року виконавчим комітетом Поляницької сільської ради не приймалось. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство» на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ №002701 від 10.11.2001 року та знаходиться у кварталі 24, виділ 21 Поляницького лісництва, що підтверджується матеріалами лісовпорядкування та таксаційною книгою. Впродовж 2002-2003 років члени організованої групи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] незаконно надали у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків землі державного лісового фонду, які перебували у користуванні Поляницького лісництва Ворохтянського держлісгоспу, рішення про вилучення яких Поляницькою сільською радою та виконавчим комітетом сільської ради не приймались, дозволу на таке вилучення постійний землекористувач не надавав. Таким чином, внаслідок передачі у приватну власність спірної земельної ділянки [PERSON] у ДП «Ворохтянське лісове господарство» незаконно вилучено земельну ділянку площею 0,2110 га. Оскільки рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №32 від 12.09.2002 року є фіктивним, воно не підлягає визнанню недійсним у суді, а спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у державну власність у особі постійного землекористувача ДП «Ворохтянське лісове господарство». В обгрунтування повноважень прокурора на представництво інтересів держави у даній справі зазначено, що незважаючи на те, що постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року цивільний позов ДП «Ворохтянське лісове господарство» залишено без розгляду та роз`яснено право на його пред`явлення у порядку цивільного судочинства, постійним землекористувачем не вжито жодних заходів щодо повернення спірної ділянки у державну власність, що стало підставою для звернення прокурора до суду із вказаним позовом. Перед зверненням до суду прокурором у відповідності до вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» направлено відповідне повідомлення постійному землекористувачу. Із урахуванням того, що зазначені у позові обставини встановлені постановою суду від 04.03.2015 року прокурор просить визнати поважними причини пропущення строку позовної давності з метою захисту інтересів держави та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 24.09.2015 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 04.02.2016 року першим заступником прокурора Івано-Франківської області у даній справі подано заяву в порядку ст.31\~ЦПК\~України про зміну предмету позову, відповідно до якої прокурор просив поновити строки позовної давності, визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ №028020 від 22.09.2002 року площею 0,2110га, виданий [PERSON] та зобов`язати\~\~ТзОВ «Зірка Буковелю» повернути вказану земельну ділянку, яка розташована на ділянці « [INFO] » у с. Поляниця з чужого незаконного володіння у державну власність в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство». \~\~ \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 04.02.2016 року залучено до участі у вказаній справі в якості співвідповідача ТзОВ «Зірка Буковелю», як чинного власника спірної земельної ділянки. Поляницька сільська рада 30.03.2016 року подала заяву про застосування строків позовної давності в обґрунтування якої зазначено, що прокурор знав про існування порушеного права ДП «Ворохтянське лісове господарство» ще 23.03.2004 року при винесенні постанови про порушення кримінальної справи щодо посадових осіб Поляницької сільської ради за результатами розгляду якої Галицьким районним судом Івано-Франківської області 20.04.2011 року ухвалено вирок, залишений без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.04.2012 року. Крім того, 07.02.2005 року прокурором був внесений протест на рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №27 від 10.07.2003 року. Із урахуванням правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, викладених у справі №6-178цс15 від 01.07.2015 року, №6-68цс15 від 16.09.2015 року, №3-126гс15 від 13.05.2015 року відповідач просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності. 26.04.2016 року до суду надійшли письмові заперечення ТзОВ «Зірка Буковелю», яке вказало, що набуло спірну земельну ділянку у власність на підставі укладеного із [PERSON] договору купівлі-продажу від 23.02.2007 року, за реєстром №205-Д. В подальшому, у 2007 році зазначена земельна ділянка увійшла до складу об`єднаної земельної ділянки площею 0,6342 га із кадастровим номером 2611092001:22:002:0782, на яку був виданий державний акт від 15.05.2007 року. 27.05.2009 року після затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення на підставі рішення Поляницької сільської ради №162 від 20.02.2009 року ТзОВ «Зірка Буковелю» був виданий державний акт на право власності на землю серії ЯЖ №980460 від 27.05.2009 року на вказану земельну ділянку із цільовим призначенням-для будівництва та обслуговування готельної та господарської інфраструктури для надання туристичних послуг. Окрім того на вказаній ділянці був збудований об`єкт нерухомості: готельний комплекс, буд. [ADDRESS] , який введено в експлуатацію, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12.04.2012 року, виданим на підставі рішення виконкому Поляницької сільської ради №112-15-2012 від 17.01.2012 року та витягом про державну реєстрацію права власності №33831665 від 13.04.2012 року. Відтак спірна земельна ділянка припинила своє існування. Окрім цього, зазначено про відсутність у прокурора повноважень для представництва інтересів ДП «Ворохтянське лісове господарство», як державної компанії, а також на відсутність доказів того, що земельна ділянка перебувала у користуванні чи володінні Держлісагентства, що вказує на відсутність предмета спору у частині цього позивача. У справі відсутні належні та достатні докази на підтвердження заявлених позовних вимог і таким доказом відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України не може слугувати постанова Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2025 року, а доводи прокурора про відсутність згоди постійного землекористувача на вилучення спірної ділянки спростовуються висновком комісійної судово-земельної експертизи від 11.03.2005 року, що свідчить про необгрунтованість заявлених вимог. Рішення Поляницької сільської ради, якими вилучались земельні ділянки у ДП «Ворохтянське лісове господарство» і передавались у приватну власність громадянам не скасовані та є чинними, сільська рада як власник земель вправі була розпоряджатись землями комунальної власності наданими у постійне користування лісгоспу, а тому відсутні підстави стверджувати про незаконність набуття земельної ділянки [PERSON] . В свою чергу ТзОВ «Зірка Буковелю» є добросовісним набувачем даного майна, спірна земельна ділянка набута на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу у фізичної особи, жодних правовідносин між відповідачем і лісгоспом не було, а тому вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку у державну власність на підставі ч.3 ст.388 ЦК України є незаконною. Окрім цього, прокурором пропущено строк позовної давності, перебіг якого почався з дня, коли лісгосп довідався про порушення своїх прав землекористувача. Згідно долучених до матеріалів справи доказів і ДП «Ворохтянське лісове господарство» і прокурор дізналися про зазначені обставини з 23.04.2004 року, тобто з часу порушення кримінальної справи, вирок в якій був ухвалений 02.04.2011 року та залишений без змін апеляційним судом 18.04.2012 року, а тому прокурором пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові, а тому ТзОВ «Зірка Буковелю» підтримує подану сільською радою заяву про застосування позовної давності. 26.04.2016 року від ТзОВ «Зірка Буковелю» надійшла заява про застосування позовної давності. Ухвалою суду від 26.04.2016 року до участі у даній справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Національний Банк України як іпотекодержателя спірної земельної ділянки. 15.06.2016 року до суду надійшли письмові пояснення Національного Банку України, в яких зазначено, що Національним Банком України був наданий кредит ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно договору №19 від 03.03.2009 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором був укладений Іпотечний договір №40 від 10.06.2014 року з ТзОВ «Зірка Буковелю», яке передало в іпотеку Нацбанку належну йому земельну ділянку площею 0,6342 га із кадастровим номером 2611092001:22:002:0782. Ухвалою суду від 15.06.2016 року за клопотанням Національного Банку України залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ПАТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателя спірної земельної ділянки. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №122 від 21.09.2017 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 21.09.2017 року у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду вказану справу передано у провадження судді Іванова А.П. Згідно розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №353 від 06.03.2018 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 06.03.2018 року у зв`язку із продовженням терміну відрядження судді Іванова А.П. вказану справу повторно передано у його провадження. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №157 від 02.04.2019 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 02.04.2019 року у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду(закінчення терміну відрядження судді Іванова А.П.) вказану справу передано у провадження судді Польської М.В., якою 21.06.2019 року постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. 29.07.2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало клопотання про закриття провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки даний спір віднесено до юрисдикції господарського суду. 01.08.2019 року до суду повторно надійшли письмові пояснення Національного Банку України згідно яких у зв`язку із переходом до АТ КБ «ПриватБанк» права власності на майно передане ТзОВ «Зірка Буковелю» в іпотеку за Іпотечним договором №40 від 10.06.2014 року між Нацбанком, ТзОВ «Зірка Буковелю» та АТ КБ «ПриватБанк» 22.09.2016 року був укладений додатковий договір №2 до іпотечного договору, за яким АТ КБ «ПриватБанк» набуло статусу іпотекодавця та є добросовісним набувачем та власником земельної ділянки площею 0,6342 га із кадастровим номером 2611092001:22:002:0782, а вказаний у позові прокурора об`єкт нерухомого майна юридично припинив своє існування і його витребування є неможливим. Окрім цього, зазначено, що прокурором не наведено конкретних порушень законних прав та інтересів позивачів у даній справі, а також пропущено строк позовної давності, оскільки спірні правовідносини виникли ще у 2002 році, а встановлені постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року факти та обставини були відомі прокурору з часу порушення кримінальної справи. Із урахуванням викладеного просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №76 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 31.07.2020 року у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду(закінчення терміну відрядження судді Польської М.В.) вказану справу передано у провадження судді Ваврійчук Т.Л. Ухвалою суду від 26.08.2020 року вказану справу прийнято до провадження суддею Ваврійчук Т.Л. та призначено у ній підготовче судове засідання. 18.11.2020 року Поляницька сільська рада подала відзив на позов в якому вказала, що відповідно до п.12 Розділу Х «Перехідні положення» ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель приватної власності здійснювали відповідні сільські, селищні ради. Землі державної та комунальної власності були розмежовані тільки з 01.01.2013 року. Відповідно до ст.ст.122, 149 ЗК України, ст.33 ЛК України Поляницька сільська рада як власник земель в межах населеного пункту була наділена відповідними повноваженнями щодо розпорядження ними. Державний акт на право постійного користування землею виданий ДП «Ворохтянське лісове господарство» на підставі рішення Поляницької сільської ради. Рішенням Івано-Франківської обласної ради №57-3/2002 від 27.08.2002 року площу с. Поляниця збільшено до 1730 га, в тому числі 1077,82 га земель, які перебувають у постійному користуванні Ворохтянського лісогосподарського підприємства. Рішенням Івано-Франківської обласної ради №493-18/2008 від 17.01.2008 року площа с. Поляниця збільшилась до 2380 га за рахунок земель ДП «Ворохтянське лісове господарство». Оскільки у постійному користуванні лісгоспу перебували землі комунальної власності Поляницької сільської ради остання вправі була вилучати їх у користувача та розпоряджатись ними. Постанова Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року, відповідно до якої колишнього голову Поляницької сільської ради звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.28 ч.1 ст.366, ч.3 ст.28 ч.2 ст.364 КК України не має преюдиційного значення при розгляді даної справи. Крім того, рішення виконавчого комітету сільської ради, якими вилучались земельні ділянки з постійного користування ДП «Ворохтянське лісове господарство» та передавались у приватну власність не скасовані судом та є чинними, а вказане підприємство надало згоду на їх вилучення. Прокурором не надано належних доказів того, що спірна ділянка є однією із тих, що фігурують у кримінальній справі та знаходиться на землях, що перебувають у постійному користуванні лісгоспу. Після кожного збільшення меж села Поляниця у постійного користувача ДП «Ворохтянське лісове господарство» відбувалось вилучення земель, вказані земельні ділянки в подальшому надавались безоплатно у власність громадянам та продавались на земельних аукціонах, однак державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ №002721 від 10.11.2001 року не був переоформлений, межі земельних ділянок у натурі)на місцевості) не встановлювались, а самі ділянки не були внесені до ДЗК, а отже даний акт не може бути належним доказом у справі. Державний акт на право власності на землю видано [PERSON] на підставі рішення виконкому №72 від 12.09.2002 року, яке не визнавалось недійсним та є чинним, а твердження про його підробку є припущенням прокурора з посилання виключно на сам факт існування постанови суду у кримінальній справі, у якій відсутнє посилання на факт підробки зазначеного рішення. Отже [PERSON] набула право власності на спірну ділянку за рахунок земель сільської ради та на законних підставах. Також зазначено, що порушення прав ДП «Ворохтянське лісове господарство» відбулось у 2003 році, однак позовна заява подана до суду у вересні 2015 року, з того часу відбулось збільшення меж населеного пункту і спірна ділянка знаходиться у межах житлової забудови і в силу видимих природних властивостей кінцевий набувач не міг знати, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, а тому позовна вимога про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» повернути вказану ділянку у власність держави в особі постійного землекористувача ДП «Ворохтянське лісове господарство» в порядку ч.3 ст.388 ЦК України є безпідставною. Окрім цього, відповідач послався на те, що відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» не допускається здійснення прокурором представництва у суді інтересів держави в особі державних компаній, а в даному випадку ДП «Ворохтянське лісове господарство» є неналежним позивачем і з цих підстав у позові слід відмовити. Спірна земельна ділянка ніколи не перебувала у власності чи користуванні Держлісагентства, а тому його право не могло бути порушене та не підлягає захисту у межах даного позову, а прокурором не доведено наявності у нього підстав для звернення до суду за захистом прав та інтересів даного суб`єкта. Окрім цього, вказаний позов поданий до суду у серпні 2015 року, проте на зазначені позови поширюється загальна позовна давність тривалістю три роки. У відповідності до положень ст.46 ЦПК України норми щодо початку перебігу строку позовної давності, встановлені для осіб, чиї права порушені, поширюються і на звернення прокурора до суду на захист цієї особи. Посилаючись на презумпцію невинуватості, прокурор зазначив, що до прийняття постанови Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року прокуратура не могла стверджувати про наявність факту підроблення рішень виконкому Поляницької сільської ради, що унеможливлювало належне звернення до суду. Проте на обізнаність особи про порушене цивільне право не впливає подальше притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності, прокурор дізнався про порушення прав лісгоспу з моменту винесення 23.03.2004 року постанови про порушення кримінальної справи №248436, у постанові про порушення кримінальної справи відносно сільського голови [PERSON] від 21.09.2004 року зазначено про підробку рішень сільської ради про вилучення земель у лісгоспу та передачу їх у приватну власність, у затвердженому 18.05.2005 року прокурором Івано-Франківської області обвинувальному акті зазначено про підробку рішення сільської ради №27 від 10.07.2003 року, а також 07.02.2005 року прокурором були внесені протести на вказані в обвинувальному акті рішення сільської ради, а в березні 2005 року прокурор звертався до господарського суду із позовом в інтересах держави в особі Державного комітету лісового господарства та ДП «Ворохтянське лісове господарство» про визнання цих рішень недійсними. В свою чергу лісгосп 25.03.2005 року подав цивільний позов у кримінальній справі та був визнаний цивільним позивачем, отже про порушення прав як прокурору так і лісовому господарству було відомо з березня 2004 року, а тому прокурором пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові і в аналогічній справі №354/619/15-ц за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах Держлісагентства та лісгоспу до Поляницької сільської ради та [PERSON] постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 19.02.2019 року відмовлено у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності. 01.12.2020 року до суду надійшов відзив на позов відповідачки [PERSON] , в якому зазначено, що відповідач повністю заперечує щодо позовних вимог прокурора. Відповідно до вимог ч.6 ст.82 ЦПК України постанова Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року не має преюдиційного значення у даній справі, при цьому у її тексті відсутнє посилання на рішення виконкому Поляницької сільської ради №72 від 12.09.2002 року на підставі якого їй передано у власність земельну ділянку площею 0,2110 га. Прокурором не надано жодного доказу, що надана їй у власність земельна ділянка знаходиться у кварталі 24 виділ 21 Поляницького лісництва ДП «Ворохтянське лісове господарство», оскільки до позову не долучено матеріалів лісовпорядкування чи відомостей з таксаційної книги. Разом з тим, з наданої ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області статистичної звітності форми 6-зем вбачається, що площа с. Поляниця у період з 2002 року по 2017 рік зменшилась з 429,7240 га до 1730,00 га, а облікована за ДП «Ворохтянське лісове господарство» земельна ділянка з 2003 року по 2008 рік зменшилась з 4358,50 га до 3916,60 га. Рішенням Івано-Франківської обласної ради №57-3/2002 затверджено проект встановлення межі с. Поляниця площа якого складає 1730,00 га., а рішенням облради №493-18/2008 від 2008 року змінено межі села, включивши до нього земельні ділянки загальною площею 650,0 га, та визначено, що площа села становитиме 2380,00 га, а отже твердження прокуратури про зменшення площі території Поляницького лісгоспу, який знаходиться у межах с. Поляниця у зв`язку із незаконним вилученням земельних ділянок є безпідставним. При цьому позивачем жодним чином не доводиться обставина вибуття із власності держави саме спірної земельної ділянки. Також зазначено, що всупереч вимог чинного законодавства прокурором не долучено до матеріалів справи підтвердження підстав для представництва інтересів держави у даній справі, а саме доказів того, що Держлісагенство та ДП «Ворохтянське лісове господарство не здійснюють належним чином відповідні повноваження. Окрім цього, 01.12.2020 року відповідачкою [PERSON] подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності в обгрунтування якої зазначено, що прокуратурі було відомо про порушення інтересів держави ще у 2004 році, з моменту порушення кримінальної справи №248436, проте із вказаними позовом прокурор звернувся до суду лише 31.08.2015 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності та є підставою для відмови в позові. Вказаний позов є віндикаційним і на нього поширюється загальна позовна давність. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі №362/44/17 вказала, що у разі якщо з позовом на захист інтересів держави звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права довідався або міг довідатися уповноважений орган. І лише за відсутності уповноваженого органу чи суб`єкта владних повноважень чи у разі, та коли прокурор мав об`єктивну можливість довідатися про відповідне порушення раніше, ніж уповноважений орган, позовна давність підлягає обчисленню з часу, коли про порушення інтересів держави дізнався прокурор. При цьому у постанові від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що порушення права та підтвердження його судовим рішенням не є тотожними поняттями, і Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Із урахуванням наведеного просила відмовити у задоволенні позову прокурора у зв`язку зі спливом позовної давності. У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 03.12.2020 року прокурор вказав, що доводи відповідачки про пропуск строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки підставою звернення до суду із вказаним позовом стала не сама наявність чи незаконність рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки, а встановлений постановою Галицького районного суду від 04.03.2015 року факт підробки такого рішення. Факт порушення 23.03.2004 року кримінальної справи свідчить лише про те, що на той момент були достатні приводи та підстави для початку досудового розслідування по факту зловживання посадовим становищем службовцями сільської ради, вина яких підлягала подальшому доказуванню у встановленому законом порядку. Зважаючи на те, що вимоги прокурора вмотивовані не просто неправомірними діями відповідних посадових осіб, а саме їх кримінально-караними діяннями у прокурора могли з`явитися підстави для звернення із вказаним позовом лише після підтвердження вини обвинувачених і факту вчинення ними злочину. Враховуючи наведене та презумпцію невинуватості прокуратура області до прийняття постанови Галицького районного суду від 04.03.2015 року не могла стверджувати про наявність факту підробки рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради. Закриття кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності є нереабілітуючою обставиною. При наявності відповідного вироку чи ухвали про закриття справи за нереабілітуючими обставинами преюдиційними є встановлені обставини заволодіння спірними земельними ділянками шляхом вчинення злочину, а отже їх вибуття з володіння власника-держави відбулося поза її волею. Таким чином факт незаконного отримання первісною набувачкою спірної ділянки є таким, що встановлений судовим рішенням у кримінальній справі і додаткового доведення не потребує. Відповідно до вимог ст.ст.330,387,658 ЦК України право власності дійсного власника презюмується і не припиняється втратою ним майна, а порушене право підлягає захисту шляхом пред`явлення індикаційного позову. При цьому витребування майна в особи, яка не є його законним власником є триваючим порушенням права до моменту припинення в законному порядку правового титулу дійсного власника-позивача за віндикаційним позовом, а останній протягом всього часу, з моменту вибуття майна з його володіння до втрати правого титулу залишається законним власником майна та має право у будь-який час вимагати відновлення свого права, а отже наслідки спливу позовної давності до вимоги про витребування майна не застосовуються, що підтверджується правовими висновками Верховного Суду у постанові від 05.10.2016 року у справі №3-604гс16, від 17.04.2018 року у справі №916/712/15-ц, від 11.04.2018 року у справі №904/9655/16. При зверненні до суду із вказаним позовом прокурором переслідувалась мета задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу земельної ділянки. Із урахуванням сталої практики ЄСПЛ щодо застосування положень ст.1 Першого протоколу, в тому числі висновків, викладених у рішеннях «Трегубенко проти України», «Депаль проти Франції», «Хамер проти Бельгії» протиправне вилучення спірної земельної ділянки порушує інтереси держави, а втручання у право власності особи в даному випадку переслідує суспільний інтерес та є пропорційним, спрямованим на захист громадських інтересів в сфері екології та охорони навколишнього природного середовища. Також зазначено, що на момент виникнення спірних правовідносин не існувало законодавчого визначення комунальної власності, спірна земельна ділянка перебувала у державній власності та відповідно до ст.4 ЗК України 1990 року не підлягала передачі у приватну власність. Статтею 7 ЗК України 1990 року передбачено, що у постійне користування із земель державної власності надаються земельні ділянки для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам. 10.11.2001 року Ворохтянському держлісгоспу був виданий державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ №002721, таким чином лісгоспу була передана у постійне користування земельна ділянка із земель державної форми власності. У рішеннях Івано-Франківської обласної ради №57-3/2002 від 27.08.2002 року та №493-18/2008 від 17.01.2008 на які посилається відповідач, як на підставу збільшення площі с. Поляниця не зазначено про вилучення чи передачу земель, які перебувають у користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство», а зміна площі села жодним чином не вплинула на право постійного користування землею даного підприємства. Статтею 83 ЗК України 2001 року визначено порядок набуття права комунальної власності на землю, а ст.173 ЗК України в редакції чинній на 2002 та 2008 рік визначено, що включення земельних ділянок у межі села не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками. Ні після набрання чинності Законом України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» від 05.02.2004 року №1457-IV, ні після зміни меж с. Поляниця розмежування земель державної та комунальної власності проведено не було. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної і комунальної власності» №5245- VI від 06.09.2012 року, який набрав чинності 01.01.2013 року земельні ділянки, розташовані у межах населених пунктів, які перебувають у постійному користуванні державних підприємств, залишаються у державній власності. Таким чином, право постійного користування земельними ділянками ДП «Ворохтянське лісове господарство» у зв"язку із включенням частини земельних ділянок у межі населеного пункту с. Поляниця не втратило і державна форма власності на ці ділянки на комунальну не змінювалась. В свою чергу відповідно до ч.2 ст.84 ЗК України право державної власності на землю набувається та реалізується державою через органи виконавчої влади одним з яких являється Держлісагентство, до сфери управління якого входить ДП «Ворохтянське лісове господарство». 19.01.2021 року заступником керівника Івано-Франківської обласної прокуратури у даній справі подано заяву в порядку ст.49\~ЦПК України про зміну предмету позову відповідно до якої прокурор просив поновити строки позовної давності, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ІФ №028020 від 22.09.2002 року площею 0,2110 га та витребувати у АТ КБ «ПриватБанк» вказану земельну ділянку, яка складає частину земельної ділянки площею 0,6342 га із кадастровим номером 2611092001:22:002:0782, яка розташована на ділянці «Вишня» в с. Поляниця з чужого незаконного володіння у власність держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство». 24.05.2022 року судом постановлено ухвали про відмову у задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про залишення без руху заяви прокурора про зміну предмету позову та про заміну первісного відповідача ТзОВ «Зірка Буковелю» на належного відповідача АТ КБ «ПриватБанк». Окрім цього, ухвалою суду від 24.05.2022 року позов прокурора в частині позовних вимог в інтересах держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство» залишено без розгляду. Ухвалою суду від 29.06.2022 року задоволено заяву АТ КБ «Приватбанк» та продовжено відповідачу строк на подання відзиву на позов на 15 днів, з дня постановлення даної ухвали. 14.07.2022 року до суду надійшов відзив АТ КБ «ПриватБанк», в якому зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу від 23.02.2007 року, за реєстром №205-Д [PERSON] відчужила спірну ділянку ТзОВ «Зірка Буковелю». 27.05.2009 року ТзОВ «Зірка Буковелю» на підставі рішення Поляницької сільської ради №162 від 20.02.2009 року виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,6342 га для будівництва та обслуговування готельної та господарської інфраструктури для надання туристичних послуг, а 12.04.2012 року на підставі рішення сільської ради №112-15-2012 від 21.01.2012 року видано свідоцтво про право власності на готельний комплекс, за адресою [ADDRESS] . Для забезпечення виконання зобов`язань АТ КБ «ПриватБанк за кредитним договором №19 між Нацбанком та ТзОВ «Зірка Буковелю» 10.06.2014 року був укладений Іпотечний договір №40, предметом якого були вказана ділянка та готель. 22.09.2016 року між Нацбанком, ТзОВ «Зірка Буковелю» та АТ КБ «ПриватБанк» укладено додатковий договір №2 до Іпотечного договору про заміну іпотекодавця на АТ КБ «Приватбанк». Надалі згідно договору іпотеки від 30.05.2016 року, за реєстром №994 та Договору про внесення змін №1 від 03.06.2016 року, за реєстром №1058 право власності на предмет іпотеки перейшло до АТ КБ «ПриватБанк» та зареєстроване за відповідачем на праві власності 13.09.2016 року. Також зазначено, що позовні вимоги прокурора є необґрунтованими, оскільки в силу вимог ч.6 ст.82 ЦПК України постанова Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015року не має преюдиційного значення у даній справі, а належних та достатніх доказів того, що передана [PERSON] у приватну власність земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, наданих у постійне користування ДП «Ворохтянське лісове господарство» та знаходиться у кварталі 24 виділ 21 Поляницького лісництва прокурором не надано. Також прокурором не надано жодних підтверджень, що спірна ділянка надана у власність саме на підставі рішення №32 від 12.09.2002 року, а не №72, яке вказано в оскаржуваному державному акті та не доведено того, що спірна ділянка площею 0,2110 га дійсно складає частину належної банку земельної ділянки площею 0,6342 га, бо доводи прокурора в цій частині базуються виключно на поясненнях ТзОВ «Зірка Буковелю» та не можуть вважатися належно підтвердженими. Щодо вимоги про витребування у банку земельної ділянки зазначено, що належна АТ КБ «ПриватБанк» земельна ділянка площею 0,6342 га є єдиним об`єктом нерухомого майна, на якому розміщено готельний комплекс, за банком не зареєстровано право власності на ділянку, яку просить витребувати позивач, відповідно задоволення позовної вимоги є неможливим, оскільки рішення суду не матиме своїм наслідком державну реєстрацію права власності на неіснуючий об`єкт нерухомого майна за ДП «Ворохтянське лісове господарство», яке до того ж на даний час не є позивачем у справі, а Держлісагентство не має процесуальних повноважень на звернення до суду в інтересах інших осіб. Окрім того банк є добросовісним набувачем нерухомого майна, яке намагається витребувати прокурор і на момент укладення договору іпотеки та набуття права власності йому не могло бути відомо про відсутність у попередніх власників права на відчуження даного майна, а тому дане майно, яке набуте на підставі відплатного договору не може бути витребувано у банку. При цьому витребування з власності банку земельної ділянки не переслідує легітимну мету захисту інтересів держави та є втручанням у право АТ КБ «Приватбанк» на мирне володіння майном, оскільки 100% акцій даного банку належать державі та який змушений буде шукати компенсацію своїх втрат з відшкодування вартості нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, що свідчить про покладення на банк надмірного тягаря. Відповідно втрати держави в особі АТ «КБ «ПриватБанк» від задоволення позову значно перевищують той інтерес, який намагається захистити прокурор у даній справі. В даному випадку належним способом захисту інтересів держави є пред`явлення позову про відшкодування шкоди до осіб, винних у незаконному вилученні земельних ділянок. 02.09.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив за підписом заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури, в якій зазначено, що в даному випадку підставами позовних вимог є правові наслідки злочинних дій обвинувачених у кримінальній справі №248436 внаслідок яких земельні ділянки лісового фонду протиправно вибули з власності держави, таким чином факт незаконного отримання відповідачами спірної земельної ділянки є таким, що встановлений судовимм рішенням у кримінальній справі і додаткового доведення не потребує. Підставою звернення до суду із вказаним позовом стала не сама наявність чи незаконність рішення виконкому сільської ради на підставі якого [PERSON] отримала земельну ділянку, а саме установлений факт підроблення такого рішення у постанові Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року. При цьому рішення суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до відповідальності не є реабілітуючою обставиною та можливе лише при доведеності вини та відповідно встановлення факту злочину. Матеріалами справи, зокрема листом Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру за вих. №464 від 01.10.2004 року, диском з аудіозаписом судових засідань у справі №354/725/13-ц, в ході якої допитувались депутати Полянської сільської ради, письмовими поясненнями ТзОВ «Зірка Буковелю» та Нацбанку повністю підтверджується той факт, що сільська рада не надавала у власність земельні ділянки особам, які не були жителями села, при цьому голосування відбувалось індивідуально, а не «пакетно», спірна ділянка площею 0,2110 га знаходиться у кварталі 24 виділ 21 Поляницького лісництва та є складовою частиною земельної ділянки площею 0,6342 га кадастровий номер 2611092001:22:002:0782 і доказів протилежного АТ КБ «ПриватБанк» суду не надано. 27.09.2022 року до суду надійшли заперечення АТ КБ «ПриватБанк» на відповідь на відзив, в яких зазначено, що наведені прокуратурою аргументи не заслуговують на увагу через невідповідність принципам цивільного судочинства, визначеним у ст.2 ЦПК України. Так постанова Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року прийнята до набуття чинності діючою редакцією ч.6 ст.82 ЦПК України, яка не має зворотної сили і не може надавати постанові про закриття кримінального провадження преюдиційної сили. Усі обставини недійсності державного акту на право власності на землю повинні доводитись прокурором під час судового розгляду в загальному порядку, а постанова суду від 04.03.2015 року розглядатись як така, що не містить наперед встановлених для суду фактів, від доведення яких прокурор не звільнений. При цьому дана постанова не містить жодного доказу на підтвердження незаконності оспорюваного державного акту. Посилання прокурора на рішення у справі №354/725/13-ц не має правового значення у даній справі, оскільки предметом позову у цій справі було рішення виконкому Поляницької сільської ради №27 від 10.07.2003 року. У відповіді на відзив прокурором не наведено жодних обґрунтувань щодо того, що у державному акті серії ІФ №028020 від 22.09.2002 року, виданому [PERSON] вказано, що він виданий на підставі рішення №72, а не №32 та не доведено того, що відповідне рішення в установленому порядку не приймалось. Таким чином прокурором не надано доказів яким саме рішенням органу місцевого самоврядування порушено право Держлісагенства із урахуванням того, що прокурор не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що користувачем спірної ділянки виступала держава, факту її незаконного вибуття з державної власності, наявності правовох підставі для її витребування у АТ КБ «ПриватБанк» як добросовісного набувача, легітимності вручання у право банку на мирне володіння майном у зв`язку із чим позовні вимоги до задоволення не підлягають. 18.10.2022 року заступником керівника Івано-Франківської обласної прокуратури у даній справі подано заяву в порядку ст.49\~ЦПК України про зміну предмету позову відповідно до якої прокурор просив поновити строки позовної давності, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ІФ№028020 від 22.09.2002 року площею 0,2110га та витребувати у АТ КБ «ПриватБанк» земельну ділянку, площею 0,2110 га, яка складає частину земельної ділянки площею 0,6342 га кадастровий номер 2611092001:22:002:0782, яка розташована на ділянці «Вишня» в с. Поляниця з чужого незаконного володіння у власність держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України. Ухвалами суду від 06.12.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про роз`єднання позовних вимог та про закриття провадження у справі у частині позовних вимог про витребування у АТ КБ «ПриватБанк» земельної ділянки площею 0,2110 га, яка складає частину земельної ділянки площею 0,6342 га, кадастровий номер 2611092001:22:002:0782, що розташована в урочищі «Вишня» у с. Поляниця з чужого незаконного володіння у державну власність в особі Державного агентства лісових ресурсів України. Ухвалою суду від 06.04.2023 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. Залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ДП «Ворохтянське лісове господарство». 09.05.2023 року до суду надійшла заява АТ КБ «ПриватБанк» про застосування наслідків спливу позовної давності в обгрунтування якої із посиланням на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 30.01.2019 року у справі №357/9328/15-ц, 17.10.2018 року у справі №362/44/17, від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16, 19.11.2019 року у справі №911/3680/17, постановах Верховного Суду від 09.04.2020 року у справі №10/б-743, від 12.07.2022 року у справі №368/405/19, 03.07.2019 року у справі №619/720/17 у разі якщо з позовом на захист інтересів держави звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права довідався або міг довідатися уповноважений орган. І лише за відсутності уповноваженого органу чи суб`єкта владних повноважень чи у разі, та коли прокурор мав об`єктивну можливість довідатися про відповідне порушення раніше, ніж уповноважений орган, позовна давність підлягає обчисленню з часу, коли про порушення інтересів держави дізнався прокурор. Вказаний позов є віндикаційним і на нього поширюється загальна позовна давність. При цьому чинне законодавство не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Прокуратурі Івано-Франківської області було відомо про порушення інтересів держави ще у 2004 році, з моменту порушення кримінальної справи №248436, 01.10.2004 року ДП «Карпатигеодезкартографія» повідомляло прокуратуру області про видачу спірних державних актів на право власності на земельні ділянки, 25.03.2003 року ДП «Ворохтянське лісове господарство» був поданий цивільний позов у кримінальній справі, в березні 2005 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області звертався до господарського суду із позовом про визнання недійсними рішень виконкому Поляницької сільської ради, 18.05.2005 року прокурором області був затверджений обвинувальний висновок у кримінальній справі про обвинувачення Поляницького сільського голови та інших осіб у підробці рішень у 2002-2004 роках, 20.04.2011 року у даній справі був ухвалений обвинувальний вироку. Наведене свідчить про те, що держава в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство» та Держлісагентства довідалася чи могла довідатись про порушення її права та осіб, які вчинили таке порушення саме в момент видачі [PERSON] державного акту від 22.09.2002 року і ця дата є початком перебігу строку позовної давності у цій справі. За будь-яких обставин держава в особі уповноваженого органу не могла дізнатись про відповідне порушення своїх прав пізніше 25.03.2005 року, тобто після подачі цивільного позову Ворохтянським держлісгоспом, а тому строк давності сплив як мінімум 22.09.2005 року, а як максимум 25.03.2008 року, проте із вказаним позовом прокурор звернувся до суду лише у серпні 2015 року. При цьому, навіть якщо відраховувати строк позовної давності з часу, коли про відповідне порушення прав та інтересів держави довідався прокурор, то позовна давність підлягає обчисленню з часу порушення кримінальної справи-з 23.03.2004 року, а отже строк позовної давності сплив 23.03.2007 року. Таким чином матеріалами справи повністю спростовуються доводи прокуратури про те, що про існування обставин, які стали підставою для звернення із позовом стало відомо з постанови Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року, а тому строк позовної давності пропущений, а наведені причини його пропуску не є поважними у розумінні приписів ЦК України. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~У судовому\~засіданні прокурор\~заявлений позов\~підтримав та\~просив його\~задовольнити у\~повному обсязі\~із наведених\~мотивів.\~Вказав,\~що постановою\~Галицького районного\~суду Івано-Франківської\~області від\~04.03.2015\~року у\~кримінальній справі\~№248435\~встановлено,\~що посадовими\~особами Поляницької\~сільської ради\~та Яремчанського\~міського управління\~земельних ресурсів\~протягом 2002-2003\~років було\~підроблено три\~блоки документів-\~листи на\~адресу ДП\~«Ворохтянське лісове\~господарство» щодо\~погодження вилучення\~земельних ділянок\~лісового фонду,\~а в\~подальшому рішення\~про вилучення\~земель державного\~лісового фонду\~та їх\~передачу у\~приватну власність\~105\~громадянам,\~в тому\~числі і\~відповідачці [PERSON] ,\~жительці м.\~Івано-Франківськ.\~Вказаною постановою\~суду встановлено\~як факт\~належності наданої\~ [PERSON] \~ у\~власність земельної\~ділянки площею\~0,2110\~га до\~земель державної\~форми власності\~так і\~факт підробки\~рішення виконавчого\~комітету Поляницької\~сільської ради\~№32\~від 12.09.2002\~року,\~яке в\~установленому законом\~порядку не\~приймалось та\~є фіктивним.\~При цьому\~факт незаконності\~набуття відповідачкою\~спірної земельної\~ділянки підтверджується\~тим,\~що у\~виданому їй\~державному акті\~зазначено,\~що він\~виданий на\~підставі рішення\~Поляницької сільської\~ради №72\~від 12.09.2002\~року,\~яке взагалі\~не приймалось,\~а прізвище\~відповідачки включено\~у перелік\~осіб,\~яким надані\~земельні ділянки\~та видано\~державні акти\~на право\~власності на\~землю згідно\~рішення сільської\~ради №32\~від 12.09.2002\~року.\~З отриманого\~в ході\~досудового розслідування\~листа ДП\~«Карпатигеодезкартографія» від\~01.10.2004\~року,\~яке виготовляло\~технічну документацію\~фізичним особам,\~яким були\~надані у\~власність земельні\~ділянки на\~підставі підроблених\~рішень Поляницької\~сільської ради\~встановлено,\~що надана\~ [PERSON] \~земельна ділянка\~знаходиться у\~кварталі 24,\~виділ 21\~Поляницького лісництва\~ДП «Ворохтянське\~лісове господарство»,\~що підтверджувалось\~матеріалами лісовпорядкування\~та таксаційною\~книгою лісгоспу.\~При цьому\~постановою Галицького\~районного суду\~Івано-Франківської\~області від\~04.03.2015\~року встановлено\~факт належності\~зазначеної ділянки\~до земель\~державної форми\~власності та\~її незаконного\~вилучення у\~постійного землекористувача,\~оскільки на\~час виникнення\~спірних правовідносин\~не існувало\~такої форми\~власності як\~комунальна.\~Відповідно до\~положень Закону\~України «Про\~розмежування земель\~державної і\~комунальної власності\~у комунальну\~власність перейшли\~земельні ділянки,\~що знаходились\~у межах\~населеного пункту,\~проте межі\~населеного пункту\~с.\~Поляниця досі\~не визначені,\~жодних доказів\~щодо переведення\~спірної ділянки\~із земель\~державної форми\~власності у\~землі комунальної\~власності відповідачами\~суду не\~надано,\~рішення Івано-Франківської\~обласної ради\~№57-3/2002\~від 27.08.2002\~року,\~на яке\~посилається у\~відзиві сільська\~рада,\~не містить\~будь-якої\~конкретизації та\~не дає\~підстав стверджувати\~за рахунок\~яких саме\~земельних ділянок\~збільшувалась площа\~села,\~а отже\~немає жодних\~доказів щодо\~вилучення цим\~рішенням у\~ДП «Ворохтянське\~лісове господарство»\~спірної земельної\~ділянки.\~При цьому\~слід врахувати,\~що відповідно\~до зазначеного\~Закону у\~державній формі\~власності залишались\~землі лісового\~фонду,\~які знаходились\~за межами\~населених пунктів.\~Порушена щодо\~посадових осіб\~Поляницької сільської\~ради кримінальна\~права закрита\~у зв"язку\~зі звільненням\~їх від\~кримінальної відповідальності\~за закінченням\~строків давності,\~що відноситься\~до нереабілітуючих\~підстав.\~Галицьким районним\~судом у\~постанові від\~04.03.2015\~року встановлена\~вина посадових\~осіб сільської\~ради у\~службовому підробленні,\~а тому\~з огляду\~на те,\~що [PERSON] \~ набула\~право власності\~на спірну\~земельну ділянку\~на підставі\~фіктивного рішення,\~наявні усі\~необхідні правові\~підстави для\~задоволення позову,\~визнання недійсним\~виданого відповідачці\~державного акту\~та витребування\~спірної земельної\~ділянки від\~АТ КБ\~«ПриватБанк» кінцевого\~набувача в\~порядку ст.388\~ЦК України\~у державну\~власність в\~особі Держлісагентства,\~як центрального\~органу виконавчої\~влади,\~який реалізує\~державну політику\~у сфері\~лісового та\~мисливського господарства,\~у сфері\~управління якого\~перебуває ДП\~«Ворохтянське лісове\~господарство».\~З інформації,\~отриманої в\~ході розгляду\~справи \~встановлено,\~що спірна\~земельна ділянка\~була відчужена\~відповідачкою на\~користь ТзОВ\~«Зірка Буковелю»\~та увійшла\~до складу\~об`єднаної земельної\~ділянки площею\~0,6342\~га із\~кадастровим номером\~2611092001:22:002:0782,\~власником якої\~на даний\~час є\~АТ КБ\~«ПриватБанк» і\~доказів протилежного\~відповідачами суду\~не надано.\~Спірна земельна\~ділянка на\~момент її\~незаконної передачі\~у приватну\~власність перебувала\~у державній\~власності,\~держава реалізує\~свої \~повноваження через\~відповідні органи\~державної влади,\~в даному\~випадку Держлісагентство\~виступає не\~як власник\~землі,\~а як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та здійснює управління територіями та об`єктами державної власності, які належать до сфери його управління, в тому числі ДП «Ворохтянське лісове господарство». Держава не є власником майна, а лише акціонером АТ КБ «Приватбанк», який не виконує жодних функцій держави, а тому \~неможливо стверджувати про відсутність державного інтересу у вилученні спірної земельної ділянки та повернення \~\~її у державну власність в особі уповноважених органів. Окрім цього прокурор зазначив, що строк позовної давності у даній справі не підлягає поновленню оскільки не є пропущеним. Так, остаточно факти порушення інтересів держави щодо передачі земельних ділянок лісового фонду з порушенням вимог законодавства, в тому числі відповідачці [PERSON] встановлені у постанові Галицького районного суду Івано-Франківської області 04.03.2015 року. Підставою звернення до суду із вказаним позовом стала не сама наявність чи незаконність рішення виконкому сільської ради №32 від 12.09.2002 року на підставі якого [PERSON] отримала земельну ділянку, а саме установлений факт підробки такого рішення у постанові суду. Позовні вимоги прокурора вмотивовані не просто неправомірними діями відповідних посадових осіб, а їх кримінально-караними діяннями, передбаченими ст.ст. 364, 366 КК України, і лише встановлення вини обвинувачених в судовому рішенні є підставою для звернення прокурора із вказаним позовом. Окрім цього, у кримінальному провадженні був заявлений цивільний позов ДП «Ворохтянське лісове господарство», яке самостійно захищало свої інтереси, а тому у прокуратури не було підстав для звернення до суду. Однак після залишення даного позову без розгляду постійним землекористувачем та уповноваженими державними органами не було вжито належних заходів щодо повернення спірної ділянки у державну власність, що зумовило необхідність пред`явлення вказаного позову, а тому, строк позовної давності в рамках даного провадження слід рахувати саме з дати ухвалення постанови Галицького районного суду Івано-Франківської області, тобто, з 04.03.2015 року, а не з часу порушення кримінальної справи чи постановлення судом обвинувального вироку у зазначеній кримінальній справі від 12.04.2011 року, який був оскаржений прокуратурою. Щодо протестів, які вносились прокуратурою на рішення Поляницької сільської ради, в тому числі №32 від 12.09.2002 року, то такі стосувались незаконності прийнятих рішень щодо вилучення у ДП «Ворохтянське лісове господарство» земельних ділянок, оскільки такі рішення мали прийматись не виконавчим комітетом, а сесією сільської ради, однак це не давало достатніх підстав стверджувати про незаконність передачі земельних ділянок у приватну власність, а підставою звернення до суду у вказаній справі є встановлений кінцевим судовим рішенням у кримінальній справі факт фіктивності рішення №32 від 12.09.2002 року, яке взагалі не приймалось. Щодо позовів про витребування земельних ділянок, з якими органи прокуратури звертались до суду до ухвалення постанови Галицького районного суду від 04.03.2015 року зазначив, що такі були подані Івано-Франківською міжрайонною прокуратурою з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері. Представник позивача Держлісагентства у судове засідання не з`явився, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи неодноразово належно повідомлявся. Представник відповідача Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області у судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити у зв`зку із пропуском строку позовної давності. Зазначив, що Поляницька сільська рада як власник земель в межах населеного пункту вправі була розпоряджатися ними. Постанова Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 не може мати преюдиційного значення стосовно всіх обставин в даній справі, оскільки у тексті вказаної постанови жодного разу не вказується рішення №72 від 12.09.2002 року на підставі якого [PERSON] набула у власність спірну земельну ділянку. Також зазначив, що прізвище відповідачки міститься у додатку до рішення №2 «Надання земельних ділянок», а не «передача у приватну власність». Окрім цього вважає, що строк позовної давності у даній справі слід обчислювати з 24.03.2003 року, тобто з моменту порушення кримінальної справи №248435, оскільки з того часу прокурору та ДП «Ворохтянське лісове господарство» було відомо про порушення інтересів держави та незаконне вилучення у Ворохтянського держлісгоспу 40,69 га земель. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити, з підстав, наведених у відзиві на позов та заяві про застосування позовної давності. Вказала, що постанова Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року не має преюдиційного значення у даній справі, оскільки дана постанова не містить посилання на встановлені фактичні обставини справи, судом не досліджувались матеріали, зібрані в ході досудового слідства. Жодних даних, які б свідчили про те, що межі ДП «Ворохтянське лісове господарство» були встановлені, а надана [PERSON] у власність земельна ділянка входила у межі даного лісгоспу не існує і ці обставини не досліджували у ході судового розгляду кримінальної справи №268634, а відтак підлягають доказуванню під час розгляду даного позову. Факт перетину земельних ділянок може підтверджуватись виключно висновком експертизи чи дослідженням спеціаліста, однак відповідні докази у цій справі суду не надані. На час набуття відповідачкою земельної ділянки площею 0,2110 га її цільове призначення вказано-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд і жодних доказів того, що це була ділянка лісового фонду прокуратурою не надано. Відповідно до наданих відомостей з ДЗК за даними статзвітності ця ділянка не обліковувалась як землі лісового фонду. При цьому наданими відомостями з ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області, рішеннями Івано-Франківської обласної ради підтверджується, що площа земель, які перебували у користуванні Ворохтянського лісгоспу у період 2002-2008 років постійно зменшувалась, а площа села Поляниця в той же час зростала, відтак це може свідчити про те, що спірна ділянка на момент її передачі у власність відносилась до земель населеного пункту і сільська рада на законних підставах мала право розпоряджатись нею. Прокурором не доведено, що спірна земельна ділянка відносилась до земель лісового фонду та вибула з власності держави на підставі підробленого рішення, оскільки рішення №72 від 12.09.2002 року у постанові Галицького районного суду від 04.03.2015 року не згадується, а посилання прокурора на те, що у державному акті виданому [PERSON] допущена описка є виключно припущеннями. При цьому в силу принципу належного урядування помилки держави не повинні призводити до порушення права на мирне володіння майном, на даний час на об`єднаній земельній ділянці, власником якої є банк, збудований готельний комплекс, вартість якого значно перевищує вартість спірної земельної ділянки. Окрім цього вважає, що Держлісагентство не було користувачем чи розпорядником спірних земель лісового фонду, а тому позов заявлено в інтересах неналежного позивача, що є самостійною підставою для відмови в позові. Також зазначила, що у разі якщо суд прийде до переконання про доведеність позовних вимог прокурора, то просить відмовити у задоволенні позову з підстави пропуску прокурором строку позовної давності, який підлягає обчисленню, не з моменту винесення постанови Галицького районного суду від 04.03.2015 року, а з часу порушення кримінальної справи №268634, тобто з березня 2004 року. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Самсонович О.А. у судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити, з мотивів, наведених у відзиві на позов та заяві про застосування позовної давності. Вказав, що у матеріалах даної справи відсутні належні та достатні докази на підтвердження заявлених позовних вимог. Так єдиними доказами є постанова Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року та державний акт ДП «Ворохтянське лісове господарство». Разом з тим, вказана постанова в силу ч.4 ст.82 ЦПК України не має преюдиційного значення, а відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16 підлягають доказуванню як факт належності спірної ділянки до земель лісового фонду, так і обставини незаконності її вибуття з державної власності. Разом з тим, у постанові Галицького райсуду відсутнє посилання на факт незаконності рішення виконкому Поляницької сільської ради №72 від 12.09.2002 року, на підставі якого [PERSON] набула спірну земельну ділянку, а з державного акту лісгоспу неможливо встановити те, передана відповідачці у власність ділянка входила до складу земель лісгоспу. Відповідні матеріали лісовпорядкування та таксаційна книга до матеріалів даної справи не долучені, прокурор заявляв клопотання про проведення земельно-технічної експертизи, яка не була проведена. Посилання прокурора на те, що в державному акті [PERSON] допущена помилка у зазначенні номера рішення сільської ради є припущенням. При цьому з долученого рішення виконкому Поляницької сільської ради №32 від 12.09.2002 року вбачається, що цим рішенням у ДП «Ворохтянське лісове господарство» була вилучена земельна ділянка площею 0,60 га, водночас площа земельних ділянок, переданих у приватну власність фізичних осіб згідно додатку до даного рішення становить 1,169 га, тобто земельні ділянки передавались громадянам за рахунок інших земель, а отже прокурором не доведено, що надана [PERSON] у власність ділянка відноситься до земель лісового фонду. Також зазначив, що не можуть вважатись належним та достатнім доказом самі лише пояснення ТзОВ «Зірка Буковелю» про те, що придбана у відповідачки ділянка увійшла до складу об`єднаної ділянки площею 0,6342 га власником якої на даний час є банк, а тому банк заперечує щодо доведеності порушення прав держави у цій справі, що є підставою для відмови у позові. Також вказав, що із урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 витребування від банку земельної ділянки площею 0,2110 га є неефективним способом захисту, адже за банком зареєстрована на праві власності земельна ділянка більшої площі, на якій знаходиться об`єкт нерухомості-готельний комплекс площею 8648,4 кв.м., а тому таке рішення суду буде неможливо виконати, що також є самостійною підставою для відмови у позові. Окрім цього, слід врахувати, що АТ КБ «Приватбанк» є добросовісним набувачем земельної ділянки, на момент укладення банком іпотечного договору існувала земельна ділянка площею 0,6342 га з відповідним цільовим призначенням, на якій був збудований готельний комплекс, а тому банку не могло бути відомо про відсутність права на відчуження даного майна, у публічному доступі відомості про заборони чи обтяження щодо даного майна були відсутні і банк мав право покладатися на зазначені відомості та не зобов`язаний був перевіряти історію набуття даного майна. Також вказав, на те, що витребування спірної ділянки призведе до порушення статті 1 Першого протоколу та справедливого балансу, оскільки вартість готельного комплексу, розміщеного на належній банку ділянці площею 0,6342 га на момент набуття у власність становила 3,5 млрд. гривень, що значно перевищує ймовірну вартість спірної ділянки, свідчить про невідповідність заходів, які вживаються прокуратурою на захист інтересів держави і покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. При цьому не може здійснюватись захист інтересів держави в особі компетентного державного органу шляхом завдання збитків державному банку, яким являється АТ КБ «ПриватБанк» з 21.12.2016 року, з часу продажу 100% його акцій державі, а отже даний позов не переслідує легітимну мету. Окрім цього вказав, що у даній справі наявні підстави для відмови у прозові з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав держава могла дізнатись з моменту видачі [PERSON] оскаржуваного державного акту або ж з часу порушення кримінальної справи-23.04.2004 року, або ж з моменту подання ДП «Ворохтянське лісове господарство» цивільного позову, а посилання прокурора на те, що даний строку підлягає обчисленню з дати винесення Галицьким районним судом постанови від 04.03.2015 року є безпідставними. \~ \~ \~ \~Представники відповідача АТ КБ «ПриватБанк» адвокати Лазовський А.В. та Лопатнікова А.В. у судовому засіданні підтримали позицію адвоката Самсоновича О.А. та просили у задоволенні позову прокурора відмовити, з наведених мотивів. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Національного Банку України у судовому засіданні щодо позову заперечила, підтримала доводи представника АТ КБ «ПриватБанк» та просила у задоволенні позову відмовити. Вказала, що АТ КБ «ПриватБанк» на даний час є державним банком, єдними акціонером якого є держава в особі Кабінету Міністрів України, в свою чергу Дерлісагенство є центральним органом виконавчої влади, що підпорядковується Кабінету Міністрів України, який не обізнаний про те, що у цій справі прокуратура подала позов, яким намагається передати майно з управління одного державного органу до іншого, тим самим виходячи за межі своїх повноважень. Також вважає, що у даній справі прокуратурою пропущений строк позовної давності, який підлягає обчисленню, не з дати винесення постанови Галицьким районним судом у кримінальній справі, а з моменту коли держава в особі уповноважених органів довідалась чи могла довідатись про порушене право, а у разі відсутності уповноваженого державного органу чи якщо про таке порушення прокурор довідався раніше, то з відповідної дати, а в даному випадку- це березень 2004 року. 29.01.2024 року АТ КБ «ПриватБанк» повторно звернулося до суду із клопотанням про закриття провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 06.03.2024 року провадження у даній справі в частині заявленої позовної вимоги до АТ КБ «ПриватБанк» про витребування земельної ділянки площею 0,2110 га, яка складає частину земельної ділянки площею 0,6342 га, кадастровий номер 2611092001:22:002:0782, яка розташована на ділянці «Вишня» у с. Поляниця Надвірнянського району Івано-Франківської області з\~чужого незаконного\~володіння у\~державну власність\~в особі\~Державного агентства лісових ресурсів України-закрито, роз`яснивши прокурору, що розгляд зазначених вимог віднесений до юрисдикції господарського суду. Заслухавши пояснення\~учасників справи, дослідивши матеріали\~справи,\~оцінивши всі\~докази кожен\~зокрема та\~в їх\~сукупності,\~встановивши фактичні\~обставини справи,\~суд приходить\~до висновку,\~що позов прокурора в частині позовної вимоги про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку не підлягає до\~ задоволення, виходячи з наступних підстав. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 10.11.2001 року Поляницькою сільською радою у відповідності до рішення №3 від 11.01.2002 року видано Ворохтянському державному лісогосподарському підприємству державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ №002701 на земельну ділянку площею 4358,5 га для ведення лісового господарства. Вказаний державний акт зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №00001. Відповідно до Статуту ДП «Ворохтянське лісове господарство» у редакції станом на 13.07.2011 року, ДП «Ворохтянське лісове господарство» створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України №57 від 26.05.1995 року, засноване на державній власності та належить до сфери управління Державного комітету лісового господарства України, який відповідно до Указу Президента України №1085/2010 від 09.12.2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» реорганізовано у Державне агентство лісових ресурсів України. 12.09.2002 року виконавчий комітет Поляницької сільської ради прийняв рішення №32 «Про вилучення, надання та передачу земельних ділянок у приватну власність та внесення змін у рішення сільвиконкому» відповідно до п.п.1-3, 5-7 якого, виконком

Outcome: dismissed