Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей, третя особа - Орган опіки та піклування Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області. Позовні вимоги мотивує тим, що 13 листопада 2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що виконкомом Сасівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області складено відповідний актовий запис №13. Під час шлюбу у сторін народилось двоє спільних дітей: син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30.11.2023 року шлюб між подружжям було розірвано. Позивач зазначає, що під час розлучення за домовленістю з відповідачем спору щодо місця проживання дітей не було, спільні діти сторін по справі [PERSON] та [PERSON] проживали разом з позивачем у будинку його батьків за адресою: [ADDRESS] , і на сьогоднішній день постійно проживають з позивачем та його батьками. Позивач повністю опікується інтересами і потребами дітей, піклується про них, займається їх вихованням та слідкує за їх розвитком та здоров`ям, а також повністю утримує дітей, оскільки відповідачка усунулась від участі в їх матеріальному забезпеченні. В періоди відсутності позивача вдома у зв`язку з перебуванням на військовій службі, допомогу у вихованні дітей надають його батьки: [PERSON] та [PERSON] , оскільки після розлучення з матір`ю дітей, вона все рідше цікавиться їхніми інтересами та життям. Спільні діти позивача та відповідача навчаються в Сасівському ЗЗСО I- III ступенів Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області. Позивач повністю віддає дітям свою любов і турботу, велику увагу приділяє їхньому розвитку, цікавиться їхнім навчанням, заохочує до занять фізкультурою та залучає до активного відпочинку. Позивач ніколи не перешкоджав і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері з дітьми. Мати дітей, після розірвання шлюбу з позивачем по справі, іноді приходить до дітей за місцем їхнього проживання, забирає їх гуляти та в гості до себе, переважно на вихідних, але в зв`язку з цим виникають проблеми. Останнім часом, після вихідних проведених з матір`ю, при розмовах дітей з батьками позивача, вони почали висловлювати думку про зміну країни проживання, що на думку позивача є наслідком підбурювання дітей відповідачкою по справі до наміру виїзду з нею за кордон. Такі необдумані дії відповідачки щодо підбурювання дітей до виїзду за кордон можуть завдати значної шкоди звичному способу життя дітей, їхнім соціальним зв`язкам з батьком, дідусем та бабусею, однолітками та друзями у школі, через неготовність до кардинальних змін пов`язаних із зміною місця проживання, зміною мови та Батьківщини, що прямо порушують вимоги положень ч.2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, які закріплюють обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Піклуючись про здоров`я спільних дітей з відповідачкою, позивач постійно намагається говорити з нею про її обов`язок піклуватися про здоров`я, духовний і культурний розвиток дітей, їх моральні цінності, контролювати їх побачення з дітьми, оскільки не довіряє відповідачці і побоюється, що вона виїде проживати за кордон разом з дітьми. З початку грудня 2023 року, відповідачка стала ще більше погрожувати позивачу, висловлює намір виїхати закордон та забрати дітей з собою, про те, що вона краще знає як виховувати їхніх спільних дітей, а позивача про це ніхто не буде й питати, оскільки на період військового стану його дозвіл як другого з батьків на виїзді дітей за кордон не є обов`язковим. Так, 30.12.23 відповідачка [PERSON] в особистому листуванні з позивачем через месенджер «Viber» повідомила, що виїхала за кордон за для життя в кращих та безпечніших умовах для себе та їхніх спільних дітей, яких найближчим часом забере на постійне місце проживання з собою. Психологічно син не готовий проживати разом з матір`ю, оскільки вихованням сина здебільшого займався позивач, що випливало як з гендерної політики, так і через особисту прив`язаність дитини. Донька [PERSON] має особисту прихильність до бабусі - матері позивача з якою в неї сильний психоемоційний зв`язок. А тому, просить визначити місце проживання дітей разом з позивачем за його адресою проживання. Позивач та відповідач в судове засідання не з"явились, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, однак представник позивача подав через канцелярію суду заяву, в якій проситьь справу розглянути в їх відсутність, при цьому позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав (а.с.44, 53, 61). Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з"явилася про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи у її відсутності (а.с.42, 52, 56,62). Представник третьої особи без самостійних вимог Орган опіки та піклування Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.46, 51, 54). Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України. В судовому засіданні встановлено, що 13 листопада 2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що виконкомом Сасівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області складено відповідний актовий запис №13 (а.с.15). Під час шлюбу у сторін народилось двоє спільних дітей: син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] (а.с.24-27). Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30.11.2023 року шлюб між подружжям було розірвано (а.с.16-18). Спільні діти сторін по справі [PERSON] та Майя проживають за адресою реєстрації місця проживання позивача у будинку його батьків ( [ADDRESS] ) (а.с.11, 19). Діти сторін тривалий час проживають та знаходиться на вихованні й утриманні позивача, що відповідач не заперечує. Зазначене також підтверджується обставинами наведеними у висновку органу опіки та піклування Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області (а.с.48-50). Орган опіки та піклування Королівської селищної ради у своєму висновку рекомендує визначити місця проживання дітей за місцем проживання батька. Даний висновок є достатньо обгрунтованим та не суперечить інтересам дітей (а.с.48-50). Так, у висновку зазначено про те, що саме батько дітей створив їм належні умови проживання, саме батько займається їхнім вихованням, позитивно характеризується, у той час як мати дітей усунулась від їх виховання, залишила сім"ю (а.с.48-50).\~\~ Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно з ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з положенням ст.8 ЗУ Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини. Згідно ст. 150 СК України, обовязками батьків є піклування про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Відповідно до ч 2, 8, 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції). Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків, за вирішенням питання про визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК ( 2947-14 ), якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю. У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу (Постанова ВС справа №\~ 200/952/18)\~ від 15.01.2020 року. Крім того, суд звертає увагу обох сторін на те, що для гармонійного та повноцінного розвитку дітей участь обох батьків у їх вихованні є важливою, та, останніми, як батьками, в свою чергу, слід налагодити відносини між собою з метою досягнення належного спільного виховання спільних дітей. При прийнятті рішення судом також враховано обставини які свідчать про те, що визначення місця проживання дітей відповідає їхнім інтересам (а.с.48-50). Врахувавши інтереси дітей, які переважають над інтересами батьків, суд приходить до висновку про задоволення позову про визначення місця проживання дітей з батьком, що забезпечить реалізацію найкращих інтересів дітей з урахуванням їх віку та потреб розвитку. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved