Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

23.01.2024 представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовна заява обгрунтована тим, що 25.01.2021 позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали договір позики № Л250121-1 та в подальшому - 25.07.2022 між ними була укладена додаткова угода до договору позики №Л250121-1 від 25.01.2021, зокрема позивач [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 242 099, 20 грн., що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 39,20 гривень) на день укладення цього договору еквівалентно 6 176 доларів США 00 центів зі строком повернення до 25.10.2022. Грошові кошти відповідач у строк не повернув та не здійснив жодних дій спрямованих на погашення позики. Відповідач не бажає в добровільному порядку виконувати взяті на себе договірні зобов`язання, тому змушений звернутись до суду з відповідним позовом. Просить суд стягнути заборгованість за договором позики у сумі 239 011,20 грн. та судові витрати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.01.2024 вищезазначену справу передано до розгляду судді Патинок О.П. 25.01.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру надійшла відповідь № 420336 від 25.01.2024 щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. Ухвалою судді від 25.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Ухвалою судді від 19.02.2024 судове засідання відкладено у зв`язку із неявкою відповідача, якого попереджено про наслідки повторної неявки в наступне судове засідання. 11.03.2024 в судове засідання учасники провадження не з`явилися. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 11.03.2024 від сторони позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, просять задовольнити позовні вимоги, проти заочного рішення не заперечують. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористалась сторона позивача. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом направлення судових документів засобами поштового зв`язку, у судові засідання не з`явився; причин неявки не повідомив, відзиву не подав. Інших заяв, клопотань від сторін не надходило. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухалою суду від 11.03.2024 у відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України постановлено проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, надані докази в їх сукупності, суд приходить переконання про розгляд справи за наявними доказами та про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правовідносини. Судом встановлено, що 25.01.2021 сторони [PERSON] , [INFO] від імені якого на підставі довіреності посвідченої 20.07.2020 діє [PERSON] [INFO] - «позикодавець» та з іншої сторони [PERSON] [INFO] уклали договір позики №Л250121-1 від 25.01.2021. Згідно п. 1 даного договору позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність позикодавця грошові кошти в сумі 174 966,08 грн., що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США =28,33 грн.) на день укладення цього договору еквівалентно 6176 доларів США 00 центів, в свою чергу позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню становить 6176 доларів США 00 центів за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 25.04.2021. Згідно п. 9. даного договору сторони погодили, що у випадку зміни, у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долара США від зазначеного курсу у п.1 цього договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частина відповідав доларовому еквіваленту суми позики за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день здійснення кожного платежу за цим договором (а.с.30-33). В подальшому, 25.07.2022 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладена додаткова угода до договору позики № Л250121-1 від 25.01.2021, за умовами якої внесли зміни в п. 1, 5, 6 договору. Відповідно до п. 1 договору в редакції, затвердженій додатковою угодою, позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 242 099,20 грн., що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 39,20 гривень) на день укладення цього договору еквівалентно 6176 доларів США 00 центів, в свою чергу, позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк та згідно із визначеними цим договором умовами. Сторони домовились, загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором буде становити 6176 доларів США 00 центів, за курсом продажів доларів США в АТ КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення договору, тобто до 25.10.2022 (а.с. 34-36). На підтвердження отримання вищевказаної суми відповідач власноручно написав розписку від 25.07.2022, підписав таку. Оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи (а.с.9). Добровільно заборгованість за договором позики відповідач не повертає позивачу, а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Представником позивача долучена довідка № 93MATHQ6P940RD24 від 15.01.2024, виданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ім`я [PERSON] , згідно якої станом на 15.01.2024, комерційний курс одного долара США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» становить: купівля 38,100; продаж 38,7000 грн. (а.с.37). Відтак суд встановив, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України. Так, відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів». Таким чином, договір позики №Л250121-1 від 25.01.2021, додаткова угода до договору позики від 25.07.2022 та розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Як вбачається із розписки від 25.07.2022 відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмір 242099,20 грн., що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 39,20 грн.) на день укладення цього договору еквівалентно 6176 доларів США 00 центів. Факт не написання власноручно та не підписання розписки, не підписання договору позики №Л250121-1 від 25.01.2021 та додаткової угоди відповідачем не спростований. У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Наявність оригіналу боргового документа у позичальника [PERSON] , яка долучена до матеріалів позовної заяви підтверджує факт невиконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості у [PERSON] по договору позики №Л250121-1 від 25.01.2021 та додаткової угоди до договору позики від 25.07.2022. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Зміст розписки, наданої позивачем, є зрозумілим і не викликає сумнівів, у розписці від 25.07.2022 чітко вказано, що [PERSON] зобов`язується повернути у повному розмірі до 25.10.2022 грошові кошти у сумі 242099,20 грн., що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США =39,20 грн.), що на день укладення договору еквівалентний 6176 доларів США 00 центів, що у свою чергу свідчить про виникнення між сторонами правовідносин за договором позики (розпискою). Отже, судом встановлено, що відповідач отримав в борг від позивача грошові кошти за договором позики та додаткової угоди до договору позики у розмірі 242099,00 грн., що на день укладення договору еквівалентно 6176 доларів США, яку відповідач зобов`язався повернути в гривнях, що буде відповідати еквіваленту 6176 доларів США за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на дату здійснення платежу. З довідки №93MATHQ6P940RD24 від 15.01.2024, виданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ім`я [PERSON] , вбачається, що станом на 15.01.2024, комерційний курс одного долара США в АТ КБ «ПриватБанк» становить: купівля 38,100; продаж 38,7000 грн. Таким чином на момент подання даної позовної заяви, у відповідача перед позивачем наявна заборгованості за договором позики в розмірі 239 011,20 грн., яку в позовній заяві просить стягнути позивач. Враховуючи наведені вище правові висновки, а також приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між сторонами саме договору позики №Л250121-1 від 25.01.2021, додаткової угоди до договору позики від 25.07.2022, які відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема ст.1047 ЦК України, а відповідач, на відміну від позивача, свої зобов`язання за цим договором не виконав, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом задля стягнення заборгованості в примусовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми боргу в розмірі 239011,20 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача в користь позивача підлягає розмір судових витрат. У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню в користь позивача 2390,11 грн. судового збору. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 95604,48 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст.12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди зобов`язані застосовувати як джерело права практику Європейського суду з прав людини, надалі ЄСПЛ. В свою чергу ЄСПЛ у своїй практиці визначає поняття «фактично понесені витрати на сплату гонорару» (див., наприклад, рішення від 16.02.2012 у справі «Савін проти України», п. 97; рішення від 07.11.2013 у справі «Бєлоусов проти України», п. 115), не лише ті витрати, яким є документальне підтвердження, а і ті, які за умовами договору з адвокатом клієнт має сплатити як гонорар. Наведена практика ЄСПЛ цілком узгоджується з приписами п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, щодо доказування обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між позивачем та адвокатом Дзіковським М.Р. укладено Договір-доручення про надання правової (правничої) допомоги №04-2021 від 14.05.2021, додаткову угоду про внесення змін до Договору-доручення про надання правової (правничої) допомоги №04-2021 від 14.05.2021. На підтвердження розміру судових витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Дзіковським М.Р., окрім договору №04-2021 від 14.05.2021 та додаткової угоди про внесення змін до договору-доручення про надання правової (правничої) допомоги №04-2021 від 14.05.2021, додано ордер серії ВС №1253861, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, а також види та обсяг правової (правничої) допомоги, розмір та порядок оплати винагороди (гонорару), згідно п. 1.2 якого, розмір винагороди (гонорару) за надання правової допомоги становить 40% від суми основної заборгованості та згідно п.2.1. якого, клієнт здійснює оплату послуг за надання правової допомоги визначеної у п.1.1, п.1.2 цього договору, після фактично виконаної роботи не пізніше 5 календарних днів з моменту виставлення рахунку (а.с.10-11;13-19). При цьому суд враховує правовий висновок Об`єднаної палати Верховного Суду висловлений у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 про те, що витрати на надану правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі № 826/841/17 зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. Виходячи із встановленої реальності участі адвоката та його необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 5 000 гривень.

Outcome: approved