Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

Керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області, діючи в інтересах держави в особі Васильківської міської ради звернувся до суду з позовом про витребування від відповідача [PERSON] на користь Васильківської міської ради земельних ділянок, в обґрунтування зазначивши наступне. Обухівською окружною прокуратурою Київської області за результатами здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 12023111140000510 від 06.06.2023 р., за обвинуваченням [PERSON] , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч. 4 ст. 358 КК України встановлено порушення вимог земельного законодавства під час набуття у приватну власність земельної ділянки, розташованої на території Васильківської міської територіальної громади. Так, в ході проведення досудового розслідування встановлено, що [PERSON] , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на використання завідомо підробленого документа, з метою заволодіння майном комунальної власності, шляхом обману, достовірно знаючи, що рішення Васильківської міської ради щодо відведення земельної ділянки комунальної форми власності з кадастровим номером 3210700000:10:029:0012, площею 0,6937 га, для ведення особистого селянського господарства, відносно [PERSON] не приймалось, 31.12.2021 р., перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , подав державному реєстратору виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області Кантеруку Олександру Адамовичу завідомо підроблений документ - рішення Васильківської міської ради Київської області «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] по пров. Цегельний» № 02.138-65п/ч-VII від 09.06.2020 р., з метою здійснення державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В подальшому, [PERSON] , не будучи обізнаним про злочинні наміри [PERSON] , перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , на підставі поданих [PERSON] документів, 31.12.2021 р. здійснив державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером: 3210700000:10:029:0012, площею 0,6937 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] , обвинувачується у тому, що він, використовуючи завідомо підроблений офіційний документ - рішення Васильківської міської ради Київської області «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] по пров. Цегельний» № 02.138-65п/ч-VII від 09.06.2020 р., увівши таким чином в оману особу, уповноважену на здійснення реєстрації прав власності на нерухоме майно - державного реєстратора виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області Кантерука О.А., заволодів чужим майном шляхом обману, а саме земельною ділянкою з кадастровим номером 3210700000:10:029:0012, площею 0,6937 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , внаслідок чого, Васильківській міській раді завдано майнової шкоди у розмірі 621100 грн. У подальшому, [PERSON] , на підставі заяви № 254 від 06.02.2023 р., здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим номером 3210700000:10:029:0012, площею 0,6937 га на дві окремі земельні ділянки з кадастровими номерами 3210700000:10:029:0014, площею 0,0937 га та 3210700000:10:029:0015, площею 0,6 га. Потім, [PERSON] , на підставі заяви № 506 від 27.02.2023 р., здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим номером 3210700000:10:029:0014, площею 0,0937 га на дві окремі земельні ділянки з кадастровими номерами 3210700000:10:029:0016, площею 0,0437 га та 3210700000:10:029:0017,площею 0,05 га. Так, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішень приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Київської області Бобкова О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за [PERSON] зареєстровано право власності на спірні земельні ділянки з кадастровими номерами: -3210700000:10:029:0015, площею 0,6 га (індексний номер рішення: 66545756 від 24.02.2023 р.); -3210700000:10:029:0016, площею 0,0437 га (індексний номер рішення: 66777416 від 14.03.2023 р.); -3210700000:10:029:0017, площею 0,05 га (індексний номер рішення: 66777235 від 14.03.2023 р.). Крім того, ухвалою слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19.04.2023 р. , в рамках кримінального провадження № 12023111140000004 від 02.01.2023, за ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України накладено арешт, на спірні земельні ділянки з кадастровими номерами: 3210700000:10:029:0015, 3210700000:10:029:0016, 3210700000:10:029:0017, який не скасований. Вищевказане свідчить про те, що набуття у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 3210700000:10:029:0012, площею 0,6937 га, яка у подальшому поділена на окремі земельні ділянки, відбулось із порушенням законодавства. Прокурор в судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву, у якій просить суд проводити розгляд справи за його відсутності, позов підтримую та просить задовольнити в повному обсязі. Представник позивача Васильківської міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у визначеному порядку, про причини неявки суд не повідомляв. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав через канцелярію суду письмову заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Згідно вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З огляду на рішення Васильківської міської ради Київської області «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] по пров. Цегельний» № 02.138-65п/ч-VII від 09.06.2020, відповідачу було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] . Передано безоплатно у приватну власність гр. [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер 3210700000:10:029:0012, площею 0,6937 га, для ведення особистого селянського господарства. Разом з тим, протоколом огляду від 28.03.2023 р. документів на офіційному сайті Васильківської міської ради, встановлено, що у відкритому доступі наявні рішення за 2020 рік, в тому числі рішення, прийняті на 65 позачерговій сесії Васильківської міської ради VII скликання, де розглядалося лише одне питання та прийняте рішення № 01-65п/ч-VII «Про звернення до Президента України, Голови Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Київської обласної державної адміністрації, депутата Верховної Ради України Олександра Дубінського щодо залишення місту Васильків статусу адміністративного центру Васильківського району». Відповідно до протоколу огляду від 05.05.2023 р. протоколів 65 позачергової сесії Васильківської міської ради VII скликання від 09.06.2020 р., які надано Васильківською міською радою, згідно вимоги в порядку ст. 93 КПК України, встановлено, що на вказаній сесії розглядалося лише одне питання та прийняте рішення № 01-65п/ч-VII «Про звернення до Президента України, Голови Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Київської обласної державної адміністрації, депутата Верховної Ради України Олександра Дубінського щодо залишення місту Васильків статусу адміністративного центру Васильківського району». З огляду на відповідь Васильківської міської ради від 01.02.2023 р. №52/01-23, на вимогу слідчого про те, що міською радою не приймалось рішення № 02.138-65п/ч-VII від 09.06.2020 стосовно затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] . Ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером: 3210700000:10:029:0012, площею 0,6937 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства,у цінах на 31.12.2021 р. становить 621100,00 грн., що підтверджується висновком експерта за результатами проведення оціночно-земельної експертизи від 22.05.2023 р. № 1582/05-2023 р., наданим в рамках кримінального провадження № 12023111140000004 від 02.01.2023, за ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України. Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.01.2023 р. № HB-0000012752023 підтверджується, що на праві приватної власності за [PERSON] зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером: 3210700000:10:029:0012, площею 0,6937 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Категорія земель: землі житлової та громадської забудови. 01.03. Для ведення особистого селянського господарства. Документ,який є підставою для виникнення права: рішення органу місцевого самоврядування Васильківська міська рада від 09.06.2020 р. № 02.138-65п/ч-VII. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості від 15.08.2023 р. за №№342931947,342929781,342990833 [PERSON] , на підставі заяви № 254 від 06.02.2023 р. здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим номером 3210700000:10:029:0012, площею 0,6937 га на дві окремі земельні ділянки з кадастровими номерами 3210700000:10:029:0014, площею 0,0937 га та 3210700000:10:029:0015, площею 0,6 га. Потім, [PERSON] , на підставі заяви № 506 від 27.02.2023 р. здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим номером 3210700000:10:029:0014, площею 0,0937 га на дві окремі земельні ділянки з кадастровими номерами 3210700000:10:029:0016, площею 0,0437 га та 3210700000:10:029:0017, площею 0,05 га. Так, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішень приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Київської області Бобкова О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за [PERSON] зареєстровано право власності на спірні земельні ділянки з кадастровими номерами: -3210700000:10:029:0015, площею 0,6 га (індексний номер рішення: 66545756 від 24.02.2023 р.); -3210700000:10:029:0016, площею 0,0437 га (індексний номер рішення: 66777416 від 14.03.2023 р.); -3210700000:10:029:0017, площею 0,05 га (індексний номер рішення: 66777235 від 14.03.2023). На земельні ділянки з кадастровими номерами 3210700000:10:029:0015, площею 0,6 га, 3210700000:10:029:0016, площею 0,0437 га, 3210700000:10:029:0017, площею 0,05 га накладено арешт, що підтверджується ухвалою слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19.04.2023 р., в рамках кримінального провадження № 12023111140000004 від 02.01.2023, за ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України. Відомостей про скасування останнього до суду не надано. Як вбачається з матеріалів справи, Обухівською окружною прокуратурою на адресу Васильківської міської ради спрямовано лист від 17.08.2023 р. № 56-9867вих-23 із викладенням вищевказаних порушень під час набуття у приватну власність спірних земельних ділянок, зверталась або чи буде звертатись міська рада до суду з позовом щодо витребування спірних земельних ділянок, якщо ні, зазначити причини, які цьому перешкоджають. На вказаний лист окружної прокуратури Васильківська міська рада спрямувала відповідь від 01.09.2023 р. № 599/01-23 про те, що у Васильківській міській раді на цей час відсутні будь-які належні, допустимі, достовірні та достатні оригінали доказів, на підставі яких можливо було б переконливо, ефективно здійснити захист прав, що фактично позбавляє міську раду, як цивільного позивача, здійснити належне обґрунтування у позовній заяві обставини незаконного заволодіння земельними ділянками з кадастровими номерами: 3210700000:10:029:0015, 3210700000:10:029:0016, 3210700000:10:029:0017, водночас Васильківська міська рада вважає, що в органі прокуратури, який здійснював процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12023111140000510 від 06.06.2023 р., за обвинуваченням [PERSON] та яким було встановлено обставини та події вчинення ним порушення вимог земельного законодавства під час набуття у приватну власність вказаних земельних ділянок, розташованих на території Васильківської міської територіальної громади, є в наявності належні, допустимі, достовірні та достатні оригінали доказів, які б переконливо, ефективно підтверджували наявність підстав для подання позову щодо витребування від [PERSON] вказаних земельних ділянок на користь Васильківської міської ради. Тому, оскільки Васильківській міській раді неможливо здійснити належним чином надання доказів до суду, вважає за можливе та дієве здійснення прокуратурою представництво інтересів Васильківської міської ради в суді шляхом подання прокуратурою до суду позову щодо витребування від [PERSON] на користь держави в особі Васильківської міської ради земельних ділянок з кадастровими номерами: 3210700000:10:029:0015, 3210700000:10:029:0016, 3210700000:10:029:0017. Як вбачається з постанови слідчого СВ ВП №1 Обухівського РУП ГУНП в Київській області Чигрина В. від 05.05.2023 р., Васильківську міську раду залучено в якості потерпілої особи в рамках кримінального провадження № 12023111140000004 від 02.01.2023, за ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України. Таким чином, набуття у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 3210700000:10:029:0012, площею 0,6937 га, яка у подальшому поділена на окремі земельні ділянки, відбулось із порушенням законодавства. Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України (далі - ЗК України), а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, що передбачено ст. 3 Земельного кодексу України. Право на землю має конституційну основу, адже стаття 14 Основного Закону визначає, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У свою чергу, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, що передбачено ч. 6 ст. 186 ЗК України. В судовому засіданні встановено, рішення Васильківської міської ради Київської області «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] по пров. Цегельний» № 02.138-65п/ч-VII від 09.06.2020, яке було підставою для виникнення права власності [PERSON] на земельну ділянку 3210700000:10:029:0012, площею 0,6937 га, яка у подальшому поділена на окремі земельні ділянки - не приймалось, тобто підроблене. При цьому, згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18). Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа (подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16). Також, відчуження на користь іншої особи спірних земельних ділянок відбулося на підставі документів, які не посвідчували право приватної власності відповідача [PERSON] та проводилося без волевиявлення дійсного власника спірних земельних ділянок - Васильківської міської ради, адже до моменту присвоєння кадастрових номерів таким ділянкам на підставі підробного рішення органу місцевого самоврядування, такі перебували у власності Васильківської міської ради. Аналіз наведених норм законодавства по відношенню до спірних правовідносин у даній справі свідчить про те, що саме держава Україна є титульним володільцем спірних земельних ділянок і право власності держави в особі Васильківської міської ради на ці землі у законний спосіб не припинялося. Тому, спірні земельні ділянки повинні бути витребувані на користь держави в особі Васильківської міської ради. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту можуть бути в тому числі відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що способами захисту прав на земельні ділянки є застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з приписами ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно вимог ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Враховуючи що спірні земельні ділянки вибули з власності держави поза волею її законного власника, а тому існують всі правові підстави для витребування їх з незаконного володіння відповідача на користь держави, на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Статтею 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, а ч. 2 цієї статті визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом. На теперішній час держава в особі Васильківської міської ради не може належним чином реалізувати своє право власності на спірні земельні ділянки, оскільки земельним ділянкам присвоєні кадастрові номера та такі землі обліковуються у Державному земельному кадастрі, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за приватною особою. Так, у пункті 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права належить як від змісту права чи інтересів, за захистом якого зверталася особа, так і від характеру його порушення, визнання або оспорення. Так, право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/940, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18. Також, Велика Палата Верховного Суду нагадує, що набуття особою володіння нерухомого майна полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майна за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування (стягнення) від цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстраціюза власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 та інших (пункт 146 вищезазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду). Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстровано право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України). Також, у пункті 148 вказаної постанови зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог ст. 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У таких випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективним. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18. Пред`явлення власником нерухомого майна вимог про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (п. п. 152, 153 постанови). Також, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 вказала, що визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку державі та для її витребування. А тому суди мають відмовити у задоволенні такої позовної вимоги. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 у справі 488/5027/14-ц. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Обираючи форму представництва, передбачену частиною п`ятою цієї статті, прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту. Також, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Статтею 56 Цивільного процесуального кодексу України визначено право прокурора в позовній заяві самостійно визначати, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовувати необхідність захисту інтересів держави, а також зазначати орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Окрім того, відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потребі у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі, як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Вибуття у приватну власність спірних земельних ділянок Васильківської міської ради відбулось з порушенням вимог земельного законодавства, на підставі документів, які не приймалися та не видавалися органом місцевого самоврядування, тобто, підробленими , що порушує права та інтереси держави на розпорядження, володіння і користування спірними землями. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 р. у справі № 1-1/99, прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» потрібно розуміти «орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади». Слід зазначити, що відповідно до п. а) ч. 2 ст. 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Васильківська міська рада. У той же час, Васильківська міська рада, 05.05.2023 р. постановою слідчого визнана потерпілою у рамках кримінального провадження. З огляду на викладене, прокурор пред`явив дану позовну заяву в інтересах держави, в особі Васильківської міської ради, яка в силу ст. ст. 12, 19, 80, 83, 122 Земельного кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є власником спірних земельних ділянок. Вказане відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури, шляхом пред`явлення даного позову. У свою чергу, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.01.1986). Обухівською окружною прокуратурою на адресу Васильківської міської ради спрямовано лист від 17.08.2023 № 56-9867вих-23 із викладенням вищевказаних порушень під час набуття у приватну власність спірних земельних ділянок, зверталась або чи буде звертатись міська рада до суду з позовом щодо витребування спірних земельних ділянок, якщо ні, зазначити причини, які цьому перешкоджають. Васильківська міська рада на вказаний лист окружної прокуратури спрямувала відповідь від 01.09.2023 № 599/01-23 про те, що у Васильківській міській раді на цей час відсутні будь-які належні, допустимі, достовірні та достатні оригінали доказів, на підставі яких можливо було б переконливо, ефективно здійснити захист прав, що фактично позбавляє міську раду, як цивільного позивача, здійснити належне обґрунтування у позовній заяві обставини незаконного заволодіння земельними ділянками з кадастровими номерами: 3210700000:10:029:0015, 3210700000:10:029:0016, 3210700000:10:029:0017, Тому, вважає за можливе та дієве здійснення прокуратурою представництво інтересів Васильківської міської ради в суді шляхом подання прокуратурою до суду позову щодо витребування від [PERSON] на користь держави в особі Васильківської міської ради земельних ділянок з кадастровими номерами: 3210700000:10:029:0015, 3210700000:10:029:0016, 3210700000:10:029:0017. Сам факт не звернення до суду Васильківської міської ради із позовом в інтересах держави, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що вказаний уповноважений державою орган неналежно виконує свої повноваження щодо захисту права власності на землю, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та для звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18. Окрім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 (справа № 806/1000/17), від 10.05.2018 (справа № 910/18283/17), від 17.10.2018 (справа № 910/11919/17) не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Також, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22.12.2021 у справі 458/1036/16-к, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у п. 5.6 постанови від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 зазначив, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Також, ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55). У ст. 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав. Так, крім органів, зазначених у статті 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури. За ч. 2 ст. 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Одним з таких органів є прокуратура, на яку статті 131-1 Конституції України покладено представництво інтересів держави шляхом пред`явлення даного позову. З огляду на викладене, у даному випадку окружна прокуратура виконує конституційну функцію, а саме пред`явлення позову з метою відновлення становища, яке існувало до порушення вимог земельного законодавства, що позбавляє на даний час державу вільно користуватися землями запасу. Зазначене свідчить про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави. Конституція України передбачає, що представництво прокурорами інтересів держави в суді має здійснюватися у «виключних випадках». Офіційне тлумачення зазначеного терміну надано Другим сенатом Конституційного Суду України (далі - Суд) в абзаці 9 пункту 2.2 мотивувальної частини рішення № 4-р(ІІ)/2019 від 05.06.2019 р. (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення пункту 13 частини першої статті 17 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України»). Суд зазначив, що про виключні випадки йдеться, зокрема, у частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру», за якою «прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу». Таким чином, обставини, зазначені у частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру», вже і є виключним випадком та обумовлюють наявність підстав для представництва інтересів держави в суді. У свою чергу, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.01.1986). Окрім того, у практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004) визначається три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Зокрема, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Витребування спірних земельних ділянок, які вибули на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке не приймалось, тобто, підробленого відповідає критерію законності. Відповідно до ст. ст. 13, 14 Конституції України, земля її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, що перебувають під особливою охороною держави. Також, Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). З огляду на викладене, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи. Тому, правовідносини, які виникли під час оформлення права власності на спірні ділянки на підставі рішення, яке не приймались щодо земель комунальної власності становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність правоустановчих документів на відповідні землі такому суспільному інтересу не відповідає. За таких обставин позов окружної прокуратури по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Отже, заявлені вимоги про витребування спірних земельних ділянок є ефективним способом захисту у цій справі. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок зібраних у справі доказів у їх сукупності суд вважає, що зважаючи на встановлені обставини у справі та наведені норми матеріального права і висновки Верховного Суду, при одночасному визнанні позову відповідачем заявлені вимоги про витребування на користь держави в особі Васильківської міської ради земельних ділянок від [PERSON] , є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про судові витрати, суд відповідно до вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в сумі 9316,50 грн.

Outcome: approved