Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання спільним боргом колишнього подружжя, стягнення суми в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 11.04.2018 позивач [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 11.09.2010 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2019 шлюб між сторонами розірвано. Сторони не проживають однією сім`єю з 27.07.2019, коли відповідачка разом з дитиною переїхали жити до батьків. У листопаді 2011 року позивач втратив роботу. Його доходів не вистачало, тому виникла гостра необхідність у коштах. У зв`язку з чим позивач у період з 2010 року по 2018 рік був змушений укладати договори позики з фізичними особами, які в подальшому повернув. Загальна сума всіх договорів позики склала 145000,00 доларів США, що в еквіваленті становить, станом на момент повернення вказаних коштів, сумарно суму 3 889151,00грн. На підставі наведеного просить визнати спільним богом подружжя [PERSON] та [PERSON] кошти за договорами позики: - від 20.09.2010, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на суму 20000,00 доларів США, що в еквіваленті становило 158384,00грн; - від 14.07.2011, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , на суму 30000,00 доларів США, що в еквіваленті становило 239142,00грн; - від 05.12.2012, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на суму 30000,00 доларів США, що в еквіваленті становило 239790,00грн; - від 06.06.2014, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на суму 30000,00 доларів США, що в еквіваленті становило 354774,87грн; - від 27.12.2017, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на суму 35000,00 доларів США, що в еквіваленті становило 978059,85грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , в порядку зворотної вимоги (регресу) 1/2 частку боргового зобов`язання за договорами позики у розмірі 1 944 575,50грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати пов`язані зі сплатою судового збору та на правову допомогу. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.07.2023 відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 04.09.2023 від відповідачки [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що позивачем, на підтвердження укладення договорів позики, не надано жодного доказу, які б підтверджували їх укладання. Зазначає, що вона ніколи не бачила договорів позики та грошових коштів, про які зазначає позивач. В обґрунтування того, що позивач уклав договори позики та повертав грошові кошти після розірвання шлюбу з відповідачкою, позивач надає нотаріальні копії заяви від [PERSON] та [PERSON] . Однак виникають розбіжності в показах позивача та наданих доказах, оскільки 26.06.2020 позивач повернув [PERSON] позичені кошти в сумі 35000,00 доларів США, що еквівалентно 934507,00грн, проте заява про повернення грошових коштів укладена лише 19.05.2023. Та 24.11.2021 позивач повернув [PERSON] кошти в сумі 110000,00 доларів США, що еквівалентно 2954644,00грн, однак заява про повернення грошових коштів укладена лише 15.03.2023. В нотаріальних заявах, наданих позивачем, нотаріус зазначив, що факти вищевикладені в заяві нотаріусами не перевірялась. Тобто нотаріус, не бачив укладених договорів позики, про які стверджує позивач, а тим більше і факт передачі коштів. Крім того, відповідачка зазначає, що в Голосіївському районному суді м. Києва розглядалась справа №752/12782/20 про стягнення коштів на додаткові витрати на малолітню дитину та справа №752/13417/20 про зміну способу стягнення аліментів, де позивач до відзиву долучав довідку видану ТОВ «Технічний та інформаційний сервіс» де зазначалось, що [PERSON] було прийнято на неповний робочий день з 03.07.2020, з окладом 2465,22грн. Крім того, в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебувала справа № 754/27/23 про зміну способу стягнення аліментів, де [PERSON] до відзиву долучав копію Наказу ТОВ «Дентал Люкс» від 10.10.2019 про прийом на роботу на посаду економіста, а також додав від ТОВ «Технічний та інформаційний сервіс», з якої вбачається, що [PERSON] за період 01.01.2021 по 30.06.2021 отримував заробітну плату в розмірі 19240,00грн. На підставі долучених позивачем доказів по іншим судовим справам, залишається невідомим, яким чином позивач міг взяти позику, а потім її віддати у 2020 та 2021 роках з доходом у розмірі 2465,22грн на місяці. Також відповідачка заперечує про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки до матеріалів справи не долучений договір про надання правової допомоги, попередній розрахунок робочого часу та квитанції про сплату адвокатських послуг. На підставі зазначеного просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 85000,00грн. 24.10.2023 від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що оригінали договорів позики були втрачені позивачем у зв`язку з його переїздом, що відбувся в листопаді 2019 року, після продажу квартири. Саме тому у 2023 у позивача виникла необхідність в отриманні від колишніх позикодавців підтвердження погашення заборгованості. Також позивач зазначає, що відповідачка зверталась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом щодо належної позивачеві квартири про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості квартири та з позовом про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна від набувачів. Справа про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна від набувачів розглянута, та рішеннями трьох інстанцій відмовлено в задоволенні позовних вимог. Справа про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості квартири перебуває ще на розгляді, де в рамках цієї справи було пред`явлено зустрічний позов про визнання спільним боргом колишнього подружжя стягнення суми в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника. Однак було відмовлено у прийнятті зустрічного позову. Саме тому позивач змушений був звернутись з окремим позовом до Деснянського суду. Позивач додає до суду довідки ОК-7 та довідку ОК-5, яку містять інформацію про отриманій позивачем дохід за весь його період. З вказаних довідок вбачається, що дохід позивача з 2010 був несуттєвий та мінливий, саме тому позивач був змушений позичати гроші для забезпечення сім`ї. А погашення боргів перед кредиторами відбулось саме з продажу його квартири. На підставі наведеного просить позов задовольнити в повному обсязі. Також відповідач заперечує проти стягнення на користь відповідачки витрат на правову допомогу. 31.10.2023 від відповідачки [PERSON] до суду надійшли пояснення на відповідь на відзив, відповідно до якого зазначено, що при пред`явлені позову, стороною позивача суду не було повідомлено про відсутність оригіналів документів. Вказує, що хоча позивач долучив копію довідки з ПФУ за формою 5-ОК, однак останній приховав інформацію з податкового органу. Крім того зазначає, що копії договорів позик та розписок про отримання грошей не визнаються не лише відповідачем, а ще й представником позивача, який ретельно приховує поспіх складених цих паперів позивачем. Позивач [PERSON] в судове засідання, призначене на 05.03.2024 не з`явився. До суду від представника позивача - адвоката Цимейко Г.О. подано клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідачка [PERSON] в судове засідання, призначене на 05.03.2024 не з`явилась. В матеріалах справи наявне клопотання представника відповідачки - адвоката Гарницького П.П. про розгляд справи за відсутності сторони відповідача. У судому засіданні 24 жовтня 2023 року, судом було заслухано свідка - [PERSON] . Свідок [PERSON] надала свідчення, що вона є матір`ю відповідачки. Зазначала, що позивач взагалі не витрачав кошти на сім`ю, оскільки не працював. Про існування договорів позики свідок не знала, донька про це їй нічого не розповідала, тому що також не була про це обізнана. Зазначала, що знали лише про кредит, де її донька була поручителем. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши представника позивача, взявши до уваги свідчення свідка, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову суд відмовити з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. [PERSON] та [PERSON] з 11.09.2010 перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2019, шлюб між сторонами розірвано. 20.09.2010 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики коштів № 20092010/ДПК, відповідно до умов якого позикодавець передає позичальнику кошти в сумі 158384,00грн, що еквівалентно 20000,00 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на день надання позики. Згідно із Розписки від 20.09.2010 [PERSON] отримав від [PERSON] в повному обсязі грошові кошти в розмірі 158384,00грн, що еквівалентно 20000,00 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на день надання позики. 14.07.2011 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики коштів № 14072011/ДПК, відповідно до умов якого позикодавець передає позичальнику кошти в сумі 239142,00грн, що еквівалентно 30000,00 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на день надання позики. Згідно із Розписки від 14.07.2011 [PERSON] отримав від [PERSON] в повному обсязі грошові кошти в розмірі 239142,00грн, що еквівалентно 30000,00 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на день надання позики. 05.12.2012 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики коштів № 05120212/ДПК, відповідно до умов якого позикодавець передає позичальнику кошти в сумі 239790,00грн, що еквівалентно 30000,00 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на день надання позики. Згідно із Розписки від 05.12.2012 [PERSON] отримав від [PERSON] в повному обсязі грошові кошти в розмірі 239790,00грн, що еквівалентно 30000,00 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на день надання позики. 06.06.2014 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики коштів № 06062014/ДПК, відповідно до умов якого позикодавець передає позичальнику кошти в сумі 354774,87грн, що еквівалентно 30000,00 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на день надання позики. Згідно із Розписки від 06.06.2012 [PERSON] отримав від [PERSON] в повному обсязі грошові кошти в розмірі 354774,87грн, що еквівалентно 30000,00 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на день надання позики. 27.12.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики коштів № 20171227, відповідно до умов якого позикодавець передає позичальнику кошти в сумі 978059,85грн, що еквівалентно 35000,00 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на день надання позики. Згідно із Розписки від 27.12.2017 [PERSON] отримав від [PERSON] в повному обсязі грошові кошти в розмірі 978059,85грн, що еквівалентно 35000,00 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ на день надання позики. 06.06.2020 [PERSON] надав розписку, відповідно до якої [PERSON] повернув йому 934507,00грн, що еквівалентно 35000,00 доларів США. 24.11.2021 [PERSON] надав розписку, відповідно до якої [PERSON] повернув йому 2 954 644,00грн, що еквівалентно 110 000,00 доларів США. 15.03.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М. посвідчена заява [PERSON] , відповідно до якої останній зокрема стверджує, що 24.11.2021 він отримав в якості повернення позик, згідно розписки, кошти від [PERSON] в повному обсязі, а саме ним отримано 2 954 644,00грн, що еквівалентно 110 000,00 доларів США. В нотаріально посвідченій заяві від 15.03.2023 наявна відмітка нотаріус про те, що факти, вищевикладені, нотаріусом не перевірялись. 19.05.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвою А.Ю. посвідчена заява [PERSON] , відповідно до якої останній зокрема стверджує, що 26.06.2020 він отримав в якості повернення позики, згідно розписки, кошти від [PERSON] в повному обсязі, а саме ним отримано 934507,00грн, що еквівалентно 35000,00 доларів США. В нотаріально посвідченій заяві від 19.05.2023 наявна відмітка нотаріус про те, що факти, вищевикладені, нотаріусом не перевірялись. Позивач, на підтвердження відсутності та незначного розміру своїх доходів, надає з Пенсійного фонду України витяг форми ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб, Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Індивідуальні відомості про застраховану особу за 1999 по 2023 звітні роки. Відповідачем, на підтвердження отримання позивачем доходу в період 2020-2021 роках, надано до суду копії відзивів на позовні заяви, яка перебували на розгляді в Голосіївському районному суді м. Києва, по справам № 752/13417/20, № 752/15292/21, №752/12783/20. Відповідно до яких [PERSON] повідомляв, що він працевлаштований на посаду інженера програміста у ТОВ «Технічний та інформаційний сервіс» на неповний робочий день. Та додають копії Наказу № 1к від 20.07.2020 про прийняття на посаду, та довідки про доходи [PERSON] Голосіївському районному суді м. Києва розглядалась справа № 752/12782/20 про стягнення коштів на додаткові витрати на малолітню дитину та справа №752/13417/20 про зміну способу стягнення аліментів, де позивач до відзиву долучав довідку видану ТОВ «Технічний та інформаційний сервіс» де зазначалось, що [PERSON] було прийнято на неповний робочий день з 03.07.2020, з окладом 2465,22грн. Крім того, в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебувала справа №754/27/23 про зміну способу стягнення аліментів, де [PERSON] до відзиву долучав копію Наказу ТОВ «Дентал Люкс» від 10.10.2019 про прийом на роботу на посаду економіста, а також додав від ТОВ «Технічний та інформаційний сервіс», з якої вбачається що [PERSON] за період 01.01.2021 по 30.06.2021 отримував заробітну плату в розмірі 19240,00грн. Також позивачем [PERSON] до суду надано особисто створений розрахунок витрат по комунальним послугам, за адресою: [ADDRESS] , в якій проживало колишнє подружжя за 2015-2019 роки. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законам або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України. Правовідносини пов`язані із поділом спільного майна подружжя врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) та Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Відповідно до статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Згідно із частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст.1047 ЦК України). Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення. Правильне застосування ст. 1046, 1047 ЦК України це коли суд встановлює наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України). Правовий режим спільної сумісної власності подружжя свідчить саме про солідарний характер зобов`язань незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, а отже подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном, якщо правочин був вчинений в інтересах сім`ї. Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах: від 28 серпня 2019 року (справа № 638/20603/16, провадження № 61-26089св18) та від 08 квітня 2020 року (справа № 361/7130/15-ц, провадження № 61-1843св20). До того ж якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2020 року по справі № 295/2603/16-ц(провадження № 611032св18). Так судом встановлено, що під час перебування в шлюбі, позивачем були укладені п`ять договорів позик. Однак позивач, не надав суду належних і допустимих доказів того, що його дружина була обізнана про існуванні цих договорів, та те що ці кошти брались і були використані саме в інтересах сім`ї. У жодному із договорів позики не зазначено, на які потреби позивач отримує гроші в позику, будь-то споживчі, побутові чи інші потреби. Крім того, в жодному із договорів не міститься згода [PERSON] , як дружини, на отримання позики. Що могло б підтвердити факт обізнаності відповідачки про наявність кредитних зобов`язань. Суду не надано будь-яких доказів, на які посилається позивач в позовній заяві, щодо витрат на побутові товари, розваги, культурний відпочинок, подорожі, саме за отримані в позику гроші, які можливо визначити як такі що використовувалось сім`єю. Також суд критично ставить до посилань позивача [PERSON] про те, що більша частина отриманих ним коштів в позику, в період з 2010 по 2019 роки, витрачалась саме на комунальні платежі, зокрема на прибудинкову територію 800,00грн в місяць, опалення 4000,00грн в місяць, водопостачання 600,00грн в місяць, електропостачання 400грн в місяць, Інтернет, телебачення та телефон 300грн в місяці, що разом становить 6100,00грн в місяць. Оскільки до суду надано лише одну квитанцію за електроенергію від 07.02.2019 та лист щодо нарахування за послуги утримання будинку та прибудинкової території, за адресою: [ADDRESS] за період з 01.07.2016 по 31.10.2019. Однак з вказаної однієї квитанції та розрахунку неможливо встановити дійсність витрат в розмірі 6100,00грн щомісяця за комунальні платежі. Так суд бере до уваги свідчення свідка [PERSON] , що позивач взагалі не витрачав кошти на сім`ю, оскільки не працював. А її донька, відповідачка [PERSON] про існування договорів позики як і свідок не знала. Також суд критично ставиться і до нотаріально посвідчених заяв [PERSON] та [PERSON] , відповідно до яких вони отримали в якості повернення позики від [PERSON] грошові кошти, зважаючи на таке. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат», вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Стаття 3 Закону України «Про нотаріат», визначає, що нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною ст. 34 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: 1) посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, вимоги про нотаріальне посвідчення правочину тощо); 2) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 3) видають свідоцтва про право на спадщину; 4) видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) на підставі спільної заяви або в разі смерті одного з подружжя; 5) видають свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів); 6) видають свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися; 7) провадять опис майна фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою або місце перебування якої невідоме; 8) видають дублікати нотаріальних документів, що зберігаються у справах нотаріуса; 9) накладають та знімають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості, що підлягають державній реєстрації; 9-1) накладають заборону щодо відчуження грошових сум, що будуть зараховані заявником вимоги, визначеним відповідно до частини четвертої статті 65-2 Закону України "Про акціонерні товариства", на рахунок умовного зберігання (ескроу), відкритий відповідно до зазначеного закону; 10) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 11) засвідчують справжність підпису на документах; 12) засвідчують вірність перекладу документів з однієї мови на іншу; 13) посвідчують факт, що фізична чи юридична особа є виконавцем заповіту; 14) посвідчують факт, що фізична особа є живою; 15) посвідчують факт перебування фізичної особи в певному місці; 16) посвідчують час пред`явлення документів; 17) передають заяви фізичних та юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам; 18) приймають у депозит грошові суми та цінні папери; 19) вчиняють виконавчі написи; 20) вчиняють протести векселів; 21) вчиняють морські протести; 22) приймають на зберігання документи. На нотаріусів може бути покладено вчинення інших нотаріальних дій згідно із законом. Згідно із ч. 1, 3 ст. 78 Закону України «Про нотаріат», нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, посадовою особою консульської установи України, начальник установи виконання покарань засвідчують справжність підпису на документах, крім тих, які відповідно до закону або за вимогою сторін підлягають нотаріальному посвідченню; нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, посадова особа консульської установи України, начальник установи виконання покарань, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою. Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ 22.02.2012 № 296/5 (пп 6.4 п. 6 глави 7 розділу II) (далі - Порядок) регламентовано: «Нотаріус не може засвідчувати справжність підпису фізичної особи на документі, у якому стверджуються обставини, право посвідчення яких належить лише відповідному державному органові (час народження, шлюбу, смерті, наявність хвороби, інвалідності, права власності на майно тощо). Справжність підпису на зазначеному документі може бути засвідчена у випадку, якщо документ призначений для подання до компетентних органів іншої держави». Згідно з пп. 6.1, 6.2. п. 6 Глави 7 Розділу ІІ Порядку нотаріус засвідчує справжність підпису на документах, крім тих, які відповідно до закону або за вимогою сторін підлягають нотаріальному посвідченню. Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою. Як убачається із наявних у матеріалах справи заявах від 15.03.2023 № 421, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М. та від 19.05.2023 № 580 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвою А.Ю. - нотаріуси засвідчили саме справжність підпису [PERSON] та [PERSON] , про що прямо вказано в заявах. Факти викладені в заявах, нотаріусом не перевірялись. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що під час розгляду справи стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів, що дійсно сім`я потребувала таких дій як отримання в борг коштів для потреб сім`ї. Також не було доведено щодо факту обізнаності відповідачою про наміри укладання договорів позики позивачем, так самого як і факту отримання, повернення коштів за вказаними договорами позики та використання отриманих в борг коштів саме в інтересах сім`ї, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд дійшов до такого. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача здійснювала адвокат Цимейко Г.О. на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АА №1317118 та Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльність серії КС №5196/10. Представництво інтересів відповідача здійснював адвокат Гарницький П.П. на підставі Угоди (договору) про надання правової допомоги з наданням всіх повноважень представнику та захиснику від 04.07.2023; Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1420258; Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльність №2405/10; Попереднього розрахунку витрат; квитанції до прибуткового касового ордера № 35 від 01.09.2023 на 85000,00грн. Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, беручі до уваги, що в позові відмовлено в повному обсязі, тому у задоволенні вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідачки [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу, необхідно відмовити. Однак, беручі до уваги, що рішенням суду у позові відмовлено, що дає суду зазначити про здійснення адвокатом відповідачки практично належного захисту в суді. Разом з тим перевіряючи детальний опис виконаних робіт на суму 85000,00грн, наданий представником відповідача з матеріалами справи, вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи. Таким чином судом враховується недотримання співмірності затрат на правничу допомогу та вважає, що необхідно зменшити розмір стягнень з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] витрат на правничу допомогу до суми 8000,00грн, якавідповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі. Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладається на позивача. Таким чином, оскільки судом в позові відмовлено, сплачений судовий збір позивачу не повертається, а витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: approved