Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Івано-Франківського міського суду із позовом до\~ [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19 лютого 1994 року сторони уклали шлюб, актовий запис №4. Від шлюбу в сторін народилися дві дочки: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які на даний час повнолітні. Рішенням Надвірнянського районного суду від 26.07.2023 року шлюб між сторонами розірвано, вони\~ припинили сімейні відносини, а тому в позивача виникла необхідність поділити спільно нажите нерухоме майно. За час спільного проживання в шлюбі в 2011 році сторони придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальна площа якої - 64,5 м.кв., житлова - 33, 5 м.кв. Право власності на це майно зареєстровано 19.09.2011р. за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності б/н, 19.09.2011. Незважаючи на те, що право власності на квартиру зареєстровано на відповідача, це майно є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки придбане за час шлюбу за їхні спільні кошти, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею права власності на 1/2 частки квартири. 23.10.2023 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позовні вимоги не визнає та у задоволенні позову просить відмовити. У відзиві представник відповідача зазначає, що сторони у період з 19.02.1994 року по 26.07.2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Надвірнянського районного суду від 26.07.2023 року. Матір`ю відповідача є [PERSON] , [INFO] . 09.04.2010 року між [PERSON] та Приватним підприємством «Вамбуд» було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна № 09-04-03/10 відповідно до якого сторони зобов`язались у майбутньому, але не пізніше 31.12.2010 року укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири з будівельним номером [ADDRESS] , загальною площею 63.54 кв.м. сторони також дійшли згоди, що попередня погоджувальна вартість квартири становить 147730,50 грн. У період 01.06.2011- 24.02.2011 року [PERSON] на виконання умов договору № 09-04-03/10 сплатила продавцю за вказану квартиру 147730,50 грн. 20.06.2011 року між продавцем, покупцем та відповідачем було укладено договір №20-06-2011 відступлення права вимоги за попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна. За умовами вказаного договору [PERSON] безоплатно передала своєму сину відповідачу [PERSON] оплачені майнові права та обов`язки покупця вказаної квартири. Таким чином, [PERSON] , фактично, подарувала [PERSON] майнові права на квартиру. У процесі будівництва проектний номер квартири « [ADDRESS] » змінився на номер «14». У червні 2011 року між продавцем та відповідачем [PERSON] було складено акт приймання передачі квартири [ADDRESS] . 19.09.2011 року відповідачу було видано Свідоцтво на право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] та на підставі вказаного свідоцтва проведено державну реєстрацію прав власності Аналіз умов договору №20-06-2011 відступлення права вимоги за попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна від 20.06.2011 року свідчить про те, що майнові права за основним договором [PERSON] були уступлені на користь [PERSON] безоплатно. Моментом переходу майнових прав покупця від [PERSON] до [PERSON] сторонами визначено момент укладення договору відступлення (п.4). Отже, вказаний договір, фактично містить умови одразу двох договорів: відступлення права вимоги та дарування. А тому відповідач вважає, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, яка не підлягає поділу. Ухвалою суду від 27.11.2023 року залучено до участі у цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . 22.12.2023 року на поштову адресу суду надійшли письмові пояснення від третьої особи [PERSON] , згідно яких вона зазначає, що 09.04.2010 року між нею та Приватним підприємством «Вамбуд» було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна № 09-04-03/10, на виконання умов якого вона сплатила продавцю за квартиру [ADDRESS] - 147730,50 грн. 20.06.2011 року між продавцем, нею та відповідачем було укладено договір №20-06-2011 відступлення права вимоги за попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна. За умовами вказаного договору [PERSON] безоплатно передала своєму сину відповідачу [PERSON] оплачені майнові права та обов`язки покупця квартири [ADDRESS] . Усі платежі за попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна № 09-04-03/10 від 09.04.2013 року [PERSON] здійснила за рахунок власних приватних коштів. Окрім того [PERSON] , у зв`язку із займаними посадами та активною трудовою діяльність отримувала достатній дохід, щоб здійснити покупку квартири за власні кошти. Загальна сума оподаткованого її доходу із 1998 року по 2011 рік становила 188140 грн., окрім того вона мала декілька депозитів. Ухвалою суду від 15.01.2024 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні зазначила, що в момент покупки квартири відповідач перебував за кордоном, він передавав кошти на квартиру. Через брак часу всіма питання щодо покупки квартири займалась її свекруха, оскільки позивач на це не мала часу, та вони домовилися, що згодом свекруха передасть квартиру у власність свого сина, оскільки квартира куплялась саме для потреб сім`ї. Також зазначила, що коштів на покупку квартири не вистачало, та [PERSON] , особисто приходила до батьків позивача просити додати 3000 євро на покупку квартири. Обмежень на даний момент щодо доступу до квартири позивач не має. Позов просила задоволити. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримала, зазначила що договір №20-06-2011 від 20.06.2011 року який було укладено між продавцем, покупцем та відповідачем про відступлення права вимоги за попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна є фактично договором купівлі продажу нерухомого майна, а відтак спірна квартира вважається спільним сумісним майном подружжя. Представник відповідача у судовому засідання щодо задоволення позовних вимог заперечив із підстав наведених у відзиві, зазначив, що спірна квартира була отримана саме в подарунок та не є об`єктом спільно майна подружжя. Покази свідка [PERSON] просив не брати до уваги, оскільки покупка здійснювалась ще в 2011 році та свідок у силу свого віку не могла знати всіх подробиць придбання квартири. Третя особа [PERSON] , в судовому засідання вказала, що квартиру [ADDRESS] , вона придбала за власні збереження, оскільки на той час мала таку можливість. Зазначила, що відповідач на момент покупки квартири перебував за кордоном, кошти із за кордону він практично не передавав, а здебільшого лише продукти. Позивач жодним чином не цікавилася процесом покупки спірної квартири, після покупки квартири [PERSON] , із врахування свого віку вирішила подарувати квартиру своєму синові. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , вказала, що вона є донькою сторін та на даний момент разом із чоловіком проживає в квартирі [ADDRESS] , де робила ремонт, бо там раніше проживали квартиранти. Свідок повідомила, що із сімейних розмов їй відомо що кошти на покупку квартири давали обоє батьків, тато пересилав кошти або у с.Пнів, або у Франківськ. Окрім того додатково на покупку квартири надав кошти і батько матері. Відповідач по справі завжди говори що ця квартира буде належати саме [PERSON] , оскільки старшій сестрі квартиру вже купили також за гроші батька. Щодо допиту ще одного свідка, старшої дочки сторін, про якого заявляла позивач, то сторона позивача зазначила, що в цьому немає необхідності Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, свідка дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено, що сторони у період з 19.02.1994 року по 26.07.2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Надвірнянського районного суду від 26.07.2023 року (а.с.9-10). Від шлюбу у сторін народилися дві дочки: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які на даний час повнолітні Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 342066291 від 08.08.2023 року за відповідачем зареєстровано право власності на [ADDRESS] , загальна площа якої - 64,5 м.кв., житлова - 33, 5 м.кв. (а.с.5). Право власності на квартиру зареєстровано на підставі: договору купівлі-продажу нерухомого майна яке буде створено у майбутньому від 09.04.2010, акту приймання-передачі нерухомого майна від 01.06.2011, угоди про відступлення права вимоги майнових прав від 20.06.2011, свідоцтва про право власності б/н 19.09.2011. Позивач вважає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, а представник відповідача вказує, що квартира є особистою власністю відповідача, оскільки надана йому як подарунок згідно угоди про відступлення права вимоги майнових прав, та жодних коштів позивач на покупку квартири не надавала, як і сам відповідач. Квартира куплена за особисті збереження матері відповідача [PERSON] . Суд погоджується із твердженнями відповідача, виходячи з наступних встановлених обставин. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу. Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 09.04.2010 року між [PERSON] (покупець) та Приватним підприємством «Вамбуд» (продавець) було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна № 09-04-03/10 відповідно до якого сторони зобов`язались у майбутньому, але не пізніше 31.12.2010 року укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири з будівельним номером [ADDRESS] . У період 01.06.2011 - 24.02.2011 року [PERSON] на виконання умов договору № 09-04-03/10 від 09.04.2010 року сплатила продавцю за вказану квартиру 147730,50 грн., що підтверджується квитанціями в кількості 11 шт. а також 30.03.2011 року 4599,50 грн. за додаткові квадратні метри. Доказів того, що квартира була придбана за спільні кошти позивачки та відповідачки суду не надано. Суд критично оцінює свідчення дочки сторін та пояснення позивачки про те, що відповідач передавав кошти з-за кордону на купівлю саме цієї квартири. Оскільки як вказують сторони, було придбано ще одну квартиру для старшої дочки позивачки та відповідача. Крім того, позивачка визнає, що жодної участі у придбанні квартир не брала, не цікавилась процесом оформлення договорів, реєстрації права власності, ремонту. Первісним покупцем квартири була саме [PERSON] , окрім того третьою стороною надано докази платоспроможності [PERSON] , за власні кошти здійснити покупку квартири вартістю в 147730,50 грн. Зокрема до матеріалів справи додано довідку ОК -5 згідно якої її дохід в період із 1998 року по 2011 рік становив 1881470 грн., довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, договори про строкові банківські депозити на суми 1000 євро та 6000 грн. а також довідку про розмір пенсії з 26.01.2004 року по 31.12.2011 року. Даний факт сторонами не спростовується, а належних доказів, що при придбанні квартири [PERSON] , використала кошти свого сина та батьків позивача стороною позивача суду не надано. 20.06.2011 року між продавцем, покупцем та відповідачем було укладено договір № 20-06-2011 відступлення права вимоги за попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна. За умовами вказаного договору [PERSON] безоплатно передала своєму сину відповідачу [PERSON] оплачені майнові права та обов`язки покупця вказаної квартири (договір уступки права вимоги не передбачає сплату [PERSON] [PERSON] коштів). Таким чином, [PERSON] , фактично, подарувала [PERSON] майнові права на квартиру. У процесі будівництва проектний номер квартири « [ADDRESS] » змінився на номер «14». У червні 2011 року між продавцем та відповідачем [PERSON] було складено акт приймання передачі квартири [ADDRESS] . У вказаному акті сторони підтвердили відсутність майнових претензій одна до одної. Відповідач стверджує, та суд погоджується із такими твердженнями, що він отримав спірну квартиру безоплатно, як подарунок від матері оскільки не оплатив жодних коштів за отримання на неї майнових прав при укладенні договору уступки. Позивачем [PERSON] ,. не надано суду належних та допустимих доказів спільної участі, у придбанні квартири [ADDRESS] . Відсутні докази, що джерелом набуття спірної квартири були саме спільні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Таким чином, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позову є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.ст. 57, 60, 63, 69, 70, 71 СК України, ст. 368 ЦК України,

Outcome: dismissed