Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

10 березня 2023 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява з вимогою про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованість у розмірі 207125,84 доларів США за кредитним договором №KIY0GA00000041 від 5 березня 2008 року, яка складається з: 81224,72 доларів США заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 113898,70 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4461,99 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 7540,43 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 05.02.2011 по 05.08.2011, а також про солідарне стягнення з відповідачів судових витрат. В обґрунтування позову зазначено, що 5 березня 2008 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем-1 [PERSON] було укладено кредитний договір\~№КІY0GA00000041. Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 99500,00 долар США на термін до 06.03.2028, а відповідач-1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу-1 кредит у розмірі 99500,00 долар США. В порушення умов кредитного Договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач-1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач-1 станом на 06.02.2023 має заборгованість - 588898,55 долар США, яка складається з: 81224,72 долар США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 113898,70 долар США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4461,99 долар США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 389313,14 долар США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Позивач, посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 207125,84 долар США, яка складається з: 81224,72 долар США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 113898,70 долар США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4461,99 долар США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 7540,43 долар США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 05.02.2011 по 05.08.2011. Крім цього, позивач вказує, що в забезпечення виконання відповідачем-1 зобов`язання за Договором KIYOGA00000041, між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем-2 поручителем [PERSON] було укладено Договір поруки. А тому з урахуванням положень статей 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 березня 2023 року для розгляду зазначеного позову визначено суддю Лукач О.П. Після виконання судом вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 13 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. На стадії підготовчого провадження у судових засіданнях брав участь представник позивача адвокат Андрійченко В.М. (в режимі відеоконференції). Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про розгляд справи, у судові засідання на стадії підготовчого провадження не з`являлися, у відповідності до статей 174, 178 ЦПК України, не скористалися своїм процесуальним правом та не направили суду відзиви на позовну заяву. Щодо клопотань адвоката Лупейка О.В. від 13 червня та 21 серпня 2023 року про відкладення судових засідань, встановлено, що звертаючись до суду із клопотанням 13 червня 2023 року, адвокатом додано ордер на представництво інтересів у суді [PERSON] , при цьому відповідачами у справі є [PERSON] та [PERSON] . Інших документів на підтвердження повноважень адвоката на представництво інтересів відповідача у справі [PERSON] , суду не надано. Ухвалою суду від 21 серпня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду на 10:00 02 листопада 2023 року, про що повідомлено учасників провадження. 01.11.2023 на електронну адресу суду від представника відповідача-1 [PERSON] адвоката Лупейка О.В. надійшли: заява про застосування строків позовної давності, клопотання про долучення доказів та письмові пояснення (вступне слово), до яких долучено належні документи на представництво інтересів відповідача-1. У судове засідання, призначене на 02.11.2023 з`явився представник відповідача-1 адвокат Лупейко О.В., та в режимі відеоконференції взяв участь представник позивача адвокат Андрійченко В.М. У зв`язку із відсутністю у матеріалах справи доказів про вручення/причин невручення судової повістки про виклик до суду відповідачу-2 [PERSON] , з урахуванням думки присутніх учасників провадження, розгляд справи було відкладено на 10:00 15 січня 2024 року, про що повідомлено учасників провадження. 08.11.2023 до суду надійшла заява від адвоката Цирулевського Р.О., який діє в інтересах відповідача-2 [PERSON] про ознайомлення із матеріалами справи. 14.11.2023 до суду, засобами поштового зв`язку, від представника відповідача-1 [PERSON] адвоката Лупейка О.В. надійшли: заява про застосування строків позовної давності, клопотання про доручення доказів та письмові пояснення (вступне слово). 21.11.2023 представник відповідача-2 ознайомився із матеріалами справи у приміщенні суду. 30.11.2023 до суду, засобами поштового зв`язку, від представника відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву з додатками, датований 22.11.2023, який одночасно містить клопотання про поновлення строку для його подання, зазначивши про причини його пропуску. У судове засідання, призначене на 15.01.2024 з`явилися представники відповідачів адвокати Лупейко О.В. і [PERSON] , та в режимі відеоконференції взяв участь представник позивача адвокат Андрійченко В.М. У вказаному судовому засіданні, за клопотанням представника відповідача-2, ухвалою суду, внесеною до протоколу судового засідання, представнику відповідача-2 продовжено строк для подання відзиву на позовну заяву, та за клопотанням представника позивача про надання йому можливості ознайомитися із відзивом та подати на нього відповідь, у судовому засіданні оголошено перерву до 14:00 12.03.2024. 02.02.2024 до суду, засобами поштового зв`язку, від адвоката Єрмолова Є.М. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву та заперечення. У судове засідання, призначене на 12.03.2024 з`явилися представники відповідачів адвокати Лупейко О.В. та Цирулевський Р.О., та в режимі відеоконференції взяв участь представник позивача адвокат Андрійченко В.М. Вирішуючи питання про прийняття відповіді на відзив та заперечень, які за змістом є відповіддю на відзив, що надійшли до суду від адвоката Єрмолова Є.М., судом встановлено, що до вказаної кореспонденції, що надійшла до суду, долучено ордер серія АЕ №1172527 від 09.03.2023, виданий адвокату Єрмоленку Є.М. на підставі договору про надання правової допомоги №040122ПБ від 04.01.2022 «у судах України будь-якої інстанції та спеціалізації, в тому числі у місцевих, апеляційних, касаційних судах, органах МВС, прокуратури, служби безпеки України», а також те, що представнику позивача адвокату Андрійченко В.М. не відомо про надсилання відповіді на відзив та заперечень, а також, строк дії договору, на підставі якого було видано ордер адвокату Єрмолову Є.М. У зв`язку із встановленими обставинами, суд не приймає відповідь на відзив та заперечення від представника позивача, у зв`язку із відсутністю належних доказів його повноважень у цій справі. Відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просив позов задовольнити, посилаючись на порушення відповідачем-1 умов договору, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, а також відповідальність поручителя за невиконання відповідачем-1 зобов`язання. Щодо строку позовної давності, зазначив, що договір діє до 2028 року, його не розірвано, в частині повернення коштів не виконано. Згідно із положеннями статті 599 ЦК України, вважає, що строк не пропущено, а згідно пункту 12 Договору порука припиняється після повернення кредиту. Представник відповідача-1 заперечував проти задоволення позову, просив відмовити, при цьому не заперечуючи факт укладання договору, строк його дії до 2028 року, часткове невиконання умов договору, проте звертає увагу суду на пункт 2.3.3 Договору, яким банк скористався, звернувшись з вимогами до відповідач-1 про повернення боргу, а саме: вимога №10-3-3/015 від 05.03.2010 (вручена 10.03.2010); вимога №30.1.0.0/2-951 від 30.03.2011 (вручення у квітні 2011 року). Отже, з 11 квітня 2010 року вважається, що строк виконання Кредитного договору є зміненим і є таким що настав. Саме з цього періоду мають обраховуватись строки позовної давності, що підтверджує численна нинішня касаційна судова практика. Вище приведені фактичні дані про односторонню зміну банком строку дії Кредитного договору №KIYOGA00000041 від 5 березня 2008 року підтверджується матеріалами судових справ №1213/2011 та №363/1559/13ц. У обох справах судові провадження відкривались за позовами банку до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні заяви подавались у травні 2011 року та грудні 2013 року. У справі №1213/2011 рішенням суду від 2 листопада 2011 року у позові відмовлено без подальшого процесуального руху, а судова справа №363/5159/13 пройшла усі стадії розгляду. Усі судові рішення ухвалені на користь АТ КБ «ПриватБанк» (рішення Вишгородського райсуду Київської області від 26 березня 2014 року, ухвала апеляційного суду Київської області від 20 листопада 2014 року, ухвала ВСУ від 15 грудня 2015 року). Сторона відповідача вказує, що судовими рішеннями у обох справах чітко фіксується факт зміни за ініціативою банку строку дії Кредитного договору, а тому наполягає на застосуванні строків позовної давності, оскільки кредитний договір діяв по 11 квітня 2010 року, а також, що банк подав нинішню позовну заяву з порушенням строків позовної давності. Звертає увагу суду на правову некоректність банківського розрахунку заборгованості. З урахуванням факту припинення Кредитного договору №KTYOGA00000041 від 5 березня 2008 року 11 квітня 2010 року, він з останньої дати припинив діяти на майбутнє. Розраховувати заборгованість у вигляді процентів після вказаної дати ніяк не могла, між тим банк такі розрахунки здійснив, як і інших складових. Сторона відповідача-2 наполягає на відмові у позові. Представник відповідача-2 також заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини,викладені у відзиві, зокрема, що 05.03.2010 та 30.03.2011 банк на адресу відповідача-1 [PERSON] , направляв вимоги щодо виконання зобов`язань за кредитним договором. Як підтверджується зворотними повідомленнями про вручення вимога банку від 05.03.2010 була вручена 10.03.2010. Як вбачається з текстів вимог, згідно п. 2.3.3. Кредитного договору від 05.03.2008 банк вимагав достроково 02.04.2010 погасити заборгованість по кредиту у повному обсязі, а тому банк даними вимогами, скориставшись правом наданим підпунктом а) «Банк на власний розсуд має право» п. 2.3.3 Кредитного договору, направив Позивачу вимогу від 05.03.2010, якою на підставі статті 1050 ЦК України змінив строк виконання Кредитного договору та вимагав повернути всю суму кредиту в повному обсязі та у подальшому звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовними вимогами до відповідача-1 [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вищезазначені обставини встановлено рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26.03.2014 у справі №363/5159/13-ц, які відповідно до приписів статті 82 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню. Вважає, що строк повернення [PERSON] заборгованості (право вимоги) за кредитним договором настало 02.04.2010, після надсилання банком вимоги від 05.03.2010, після чого Вишгородським районним судом Київської області 26.03.2014 у справі №363/5159/13- було постановлено відповідне рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто фактичним днем настання права вимоги у банку є 03.04.2010 (перший день за днем повного погашення вказаним у вимозі), а тому трирічний строк позовної давності становив до 03.04.2013, оскільки Кредитним договором не встановлено інших строків позовної давності. В свою чергу АТ «ПРИВАТБАНК» звернувся з даним позовом до суду 10.03.2023, тобто після спливу строків позовної давності, а тому позовні вимоги не можуть бути задоволені у зв`язку з пропуском строків позовної давності, навіть якщо вони знаходять своє підтвердження. Сторона відповідача вказує, що позивачем заявлено вимогу про стягнення неустойки (пені, штрафу) не врахувавши обмеження останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, поза межами строку позовної давності за основною вимогою (тілом кредиту), а тому у задоволенні позовних вимог про стягнення пені має бути відмовлено у зв`язку з пропуском строків позовної давності. Також звертає увагу, що позов пред`явлено 10.03.2023, по при те, що пеня не нараховується починаючи з 01.03.2020 року (з 01.03.2020 року пеня становить 389805,19 дол. США згідно розрахунку та не збільшується), тобто знову ж таки пропущено обмеження строків, щодо останніх 12 місяців, за які може бути нараховано такі санкції. Зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється зі спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Щодо припинення договору поруки, укладеного між позивачем та відповідачем-2, представник останньої, посилаючись на положення частини четвертої статті 559 ЦК України, пункти 11 та 12 Договору поруки, зазначив у судовому за сіданні та у відзиві на позовну заяву, що у договорі поруки не встановлено строку її дії відповідно до статті 252 ЦК України, а тому підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом 5 (п?яти) років від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Банк, скориставшись правом наданим підпунктом а) п. 2.3.3 Кредитного договору, змінив строк виконання Кредитного договору та вимагав повернути всю суму кредиту в повному обсязі до 02.04.2010 та у подальшому звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовними вимогами до відповідача-1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет застави. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26.03.2014 у справі №363/5159/13-ц позов Банку задоволено. Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, сплату відсотків за користування кредитом, та звернувшись до Вишгородського районного суду Київської області, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й протягом 5 (п`яти) років, починаючи від цієї дати був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя, тобто до 03.04.2015, а якщо вважати дату дострокового звернення до суду у справі №363/5159/13-ц (20.12.2013), такий позов мав би бути пред`явлений до 20.12.2018. Таким чином змінивши березні у 2010 року строк виконання основного зобов`язання на 02.04.2010, бнк звернувся до суду із зазначеним позовом лише у березні 2023 року, тобто з пропуском 5 (п`яти) річного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України та умовами п. 12 Договору поруки, а тому в силу зазначеної норми Цивільного кодексу України, починаючи з 03.04.2015 порука є припиненою, у зв`язку з чим позовні вимоги, щодо стягнення солідарно заборгованості з відповідача-2 за Договором поруки є безпідставним та не підлягають до задоволення. Також представник відповідача-2 повідомив суд, що докази витрат на правову допомогу відповідача-2, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі. Заслухавши представників сторін, дослідивши у судовому засіданні письмові докази у справі, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Пункти 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем-1 укладеного з банком 05.03.2008 Кредитного договору \~ №KIY0GA00000041 та з відповідачем-2 на підставі Договору поруки від 05.03.2008. Так, судом встановлено, що 5 березня 2008 року між ПриватБанк та відповідачем-1 [PERSON] було укладено Кредитний договір №KIY0GA00000041, за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу-1 кредит у розмірі 99500,00 доларів США, а Відповідач-1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач-1 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші виграти згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач-1 сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом (том 1 а.с. 10-13). У відповідності пункту 8.1. Кредитного договору, банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом: надання готівки через касу на строк з 05.03.2008 по 06.03.2028 включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 99500,00 доларів США (дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот доларів США 00 центів) на наступні цілі: на ремонт будинку у розмірі 80000,00 доларів США, а також у розмірі 19500 дол. США на сплату страхових платежів. Так, як убачається із ордеру розпорядження №KIY0GA00000041 про надання кредиту від 05.03.2008, [PERSON] здійснено банком перерахування коштів згідно кредитного договору №KIY0GA00000041 від 05.03.2008 у розмірі 80000,00 доларів США (том 1 а.с. 14). Відповідно до пункту 8.3. Кредитного договору - Забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором виступає житловий будинок загальною площею 67,8 кв.м., житлова площа 41,5 кв.м. та земельна ділянка 0,1499 га, кадастровий номер 3221855300190270715, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.д., надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним Договором. Також, 05.03.2008 між ПриватБанком та відповідачем-2 [PERSON] укладено Договір поруки, за умовами якого, остання є поручителем перед кредитором за виконання позичальником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 05.03.2008 №KIYOGA00000041 (том 1 а.с. 15). Згідно умов Договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за Кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту відсотків за користування кредитом, комісії, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобов`язань за Кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Так, згідно розрахунку заборгованості за Договором №KIYOGA00000041 від 05.03.2008, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] , станом на 06.02.2023, заборгованість становить 588898,55 долар США, яка складається з: 81224,72 долар США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 113898,70 долар США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4461,99 долар США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 389313,14 долар США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Загальна заборгованість до стягнення 207125,84 долар США, яка складається з: 81224,72 долар США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 113898,70 долар США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4461,99 долар США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 7540,43 долар США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 05.02.2011 по 05.08.2011. Позивач, звертаючись із позовом до суду 10.03.2023, вказує про порушення відповідачем-1 зобов`язання за Кредитним договором, а саме нездійснення нею погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки, а з урахуванням Договору поруки, що був укладений з відповідачем-2, заявлено вимогу про солідарне стягнення з відповідачів суми заборгованості у розмірі 207125,84 долар США, яка складається з: 81224,72 долар США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 113898,70 долар США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4461,99 долар США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 7540,43 долар США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 05.02.2011 по 05.08.2011. Водночас, як убачається із наданих стороною відповідачів доказів, 05.03.2010 та 30.03.2011 на адресу відповідача-1 [PERSON] позивачем надсилалися вимоги щодо виконання зобов`язань за кредитним договором (том 1 а.с. 124, 128, 199, 203, 240, 241). 28.05.2011 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки (том 1 а.с. 100-113, 175-188). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.11.2011 у справі №1213/2011 у задоволенні позову відмовлено (том 1 а.с. 114-118, 189-193). У подальшому, 13 грудня 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» знову звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення на предмет іпотеки (том 1 а.с. 119-128, 194-203). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26.03.2014 (справа №363/5159/13-ц) позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 5 березня 2008 року №КІY0GA00000041, в розмірі 204 584, 17 дол. США, що за курсом 7,99 станом на 3 грудня 2013 року становить 1 634 627, 52 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 81 016, 47 дол. США (647 321,60 грн.), прострочене тіло кредиту - 8 059,11 дол. США (64 392,28 грн.), заборгованість по відсоткам - 46 626,09 дол. США (372 542,46 грн.), прострочені відсотки - 45 847,40 дол. США (366 320,72 грн.), заборгованість з комісії - 1 775,95 дол. США (14 189,84 грн.), прострочена комісія - 1775,95 дол. США (14 189,84 грн.), пеня - 75 165,66 дол. США (600573,62 грн.), звернуто стягнення на житловий будинок загальною площею 67,8 кв.м., який розташований за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1499 га, кадастровий номер 3221855300190270715 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правоустановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 580750 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 114 грн. 70 коп. В решті позову відмовлено. Як убачається із копій позовної заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 28.05.2011 та від 13.12.2013, а також із копій рішень Вишгородського районного суду Київської області від 02.11.2011 та від 26.03.2014, між ПриватБанком та відповідачем-1, 05.03.2008 разом із Кредитним договором №КІY0GA00000041 також було укладено Договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок по [ADDRESS] , яке належить відповідачу-1 на праві приватної власності, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 грудня 2006 року та земельна ділянка площею 0,1499 га, кадастровий номер 3221855300:19:027:0715. Звертаючись до суду із позовом у 2013 році, позивач посилався на порушення [PERSON] умов договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків за його користуванням, з моменту видачі кредиту, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 204584,17 доларів США, яка складається із заборгованості по кредиту, простроченого тіла кредиту, заборгованості по відсоткам, прострочених відсотків, заборгованості із комісії, простроченої комісії та пені. Також, як убачається із змісту позовної заяви від 13.12.2013, позивачем зазначено, що відповідно до вимог пункту 2.3.3 Кредитного договору №КІY0GA00000041 у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань, банк має право вимагати достроково погасити заборгованість за кредитним договором в повному обсязі шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги. 02.04.2011 банк направив позичальнику письмову вимогу про погашення заборгованості. Також, претензія про заборгованість за кредитним договором направлялася [PERSON] 09.03.2010 та було отримано 10.03.2010, про що свідчить зворотне повідомлення (том. 1 а.с. 119-123, 194-198). До вказаної позовної заяви було долучено копії надісланих [PERSON] вимог від 05.03.2010 №10.3-3/0115, яку адресатом отримано 10.03.2010 (том 1 а.с. 124, 125, 199, 200, 240, 241), а також від 30.03.2011 № 30.1.0.0/2-951 (том 1 а.с. 126, 127-128, 201,202-203). Як зазначено у вимозі від 05.03.2010 №10.3-3/0115, банк, звертаючись до [PERSON] , вказує, що з моменту видачі кредиту нею постійно порушуються умови кредитного договору в частині своєчасного та повного погашення відсотків та кредиту, тому станом на 02.03.2010 сума заборгованості складає: по кредиту - 80 007,07 дол. США, з них прострочена - 1844,06 дол. США, заборгованість по відсотках - 12669,72 дол. США з них прострочена - 12\~018,19 дол. США, прострочена комісія - 425,45 дол. США та пеня - 4127,00 дол. США. Загальна сума заборгованості складає 97229,24 дол. США. Згідно з п.2.3.3 Кредитного договору від 05.03.2008 року Банк вимагає достроково до 02.04.2010 року погасити заборгованість по кредиту у повному обсязі в розмірі 97 229,24 дол. США. Вказану вимогу [PERSON] отримано 10.03.2010. Так, як зазначено у пункту 2.3.3 Кредитного договору від 05.03.2008, банк на власний розсуд має право: а) - змінити умови договору зажадавши від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії і відсотків за його користування, виконати інші зобов`язання за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно статей 212, 611, 651 ЦК України щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену у повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором. Зазначені обставини також встановлені рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26.03.2014, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 20.11.2014 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2015. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою, заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до вимог статей 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як встановлено судом, позивач звертався до суду з позовом до [PERSON] 13.12.2013 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також рішенням суду, за результатами розгляду вказаного позову, 26.03.2014 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05.03.2008 №КІY0GA00000041, в розмірі 204584, 17 дол. США, що за курсом 7,99 станом на 03.12.2013 становить 1 634 627, 52 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки. Вказаний розмір заборгованості відповідача-1 перед банком, була розрахована позивачам станом на 06.11.2013, в тому числі і визначив розмір пені 75165,66 дол. США. Таким чином, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26.03.2014 (справа №363/5159/13-ц) про задоволення вимог кредитора - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яким заборгованість по тілу кредиту та решти обов`язкових платежів було стягнуто в повному обсязі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки припинились правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, штрафних санкцій. Позивач використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору у заявленому розмірі станом на 06.11.2013, у судовому порядку шляхом звернення стягнення за рахунок іпотечного майна. Нарахування відсотків та пені поза межами дії договору є безпідставним. Так, встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18)). Таким чином, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Аналогічний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та у постанові КЦС ВС від 03 лютого 2021 року у справі №707/1648/15-ц. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що після пред`явлення до відповідача-1 досудової вимоги у березні 2010 року та при пред`явленні у 2011 та 2013 роках до неї позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку із наявністю прострочення чергових платежів (стаття 1050 ЦК України) «КБ «ПриватБанк», реалізував своє право на дострокове пред`явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, тим самим змінив строк виконання основного зобов`язання. Тому, після спливу строку кредитування у позивача не було законних підстав нараховувати відсотки та пеню за користування кредитом, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Наведене узгоджується з правовим висновком ВП ВС у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, (яка продубльована в наступних за нею постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №75/869/16-ц, від 31.10.2018 у справі №155/1315/15-ц та ін.) зазначила, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. Відповідно до матеріалів справи встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у грудні 2013 року до суду з позовом, у якому просив, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 204584, 17 дол. США, в тому числі, розмір пені за 2011 рік, звернути стягнення на майнові права на нерухоме майно, яке було передано в іпотеку. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26.03.2014, встановлено, що до настання обумовленої договором остаточної дати повернення кредиту 06.03.2028, кредитор використав право вимагати дострокового повернення кредиту позичальником. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. При цьому, звертаючись до суду 10.03.2023, позивач просить стягнути солідарно з боржника та поручителя частину вказаної заборгованості, а саме у розмірі 207125,84 долар США, яка складається з: 81224,72 долар США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 113898,70 долар США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4461,99 долар США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 7540,43 долар США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 05.02.2011 по 05.08.2011, розмір якої було враховано позивачем у розрахунку станом на 06.11.2013 та їх розмір було задоволено шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернувшись до суду із даним позовом у березні 2023 року, банк, згідно з наданим розрахунком, нараховував відсотки за користування кредитом після звернення до суду у 2013 році з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, з урахуванням рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26.03.2014 та з огляду на обставини, пов`язані зі зміною строку виконання зобов`язання, розрахунок боргу не є належним і достовірним, оскільки як убачається із судового рішення від 26.03.2014, що досудову вимогу кредитодавець направив Відповідачу-1 у 2010 році та звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у 2011 та 2013 роках, тому підстав для нарахування процентів та пені з цього моменту у позивача не було. Суд відхиляє аргументи позивача про те, що він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом, оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом; банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, неустойки. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає в невиконанні зобов`язань за рішенням суду, оскільки банк не пред`явив його до виконання і доводи позивача, про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, й не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування коштів, передбачених умовами договору та ЦК України є безпідставними. Доводи представника позивача про те, що кредитні кошти надано на строк 06.03.2028 включно та термін дії договору не закінчився, не заслуговують на увагу. Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про солідарне стягнення із відповідачів за кредитним договором №КІY0GA00000041 від 05.03.2008, сформованої унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, після спливу строку кредитування, слід відмовити за їх необґрунтованістю. Також суд зазначає, що згідно пунктів 11, 12 Договору поруки, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором. Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п?яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. Відповідно до цього, та до частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений, або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. При цьому, видами забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором є іпотека та порука. Таким чином, здійснивши право на дострокове повернення кредиту та звернувшись з позовом до суду у 2013 році, за результатом розгляду якого, прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення основного зобов`язання, кредитор, відповідно до частини четвертої 559 ЦК України, та з урахуванням встановленого Договором поруки строку 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором, повинен був звернутися до суду та пред`явити свої вимоги до поручителя у 2018 році, що Банком зроблено не було. За таких обставин, кредитором були пропущені строки пред`явлення вимог до поручителя, тому договір поруки є припиненим. Розглядаючи клопотання представників відповідачів, щодо застосування строків позовної давності, суд враховує таке. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Водночас відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору. Зі змісту пункту 5.5 Кредитного договору вбачається, що сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки у 5 (п`ять) років. Оскільки договір підписаний обома сторонами та факт його підписання не оспорюється, у даному випадку застосуванню підлягає строк позовної давності, зазначений у договорі. Згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Так, відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Як вже було вказано, оскільки строк виконання зобов`язання настав і банком на власний розсуд в односторонньому порядку був змінений строк повернення кредиту вимогою від 05.03.2010, то право вимоги у банка щодо повернення кредиту в повному обсязі настало саме з 03.04.2010, оскільки у вимозі банком встановлено дату повернення кредитних коштів у повному обсязі до 02.04.2010. Але, оскільки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вперше звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки 28.05.2011 (справа №1213/2011), то позовна давність за цими правовідносинами була перервана на підставі частини другої статті 264 ЦК України. У такому разі, після переривання перебіг позовної давності починається заново (частина четверта статті 264 ЦК України). Отже, з 28.05.2011 почався новий п`ятирічний відлік строку позовної давності, в межах якого, 13.12.2013 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» повторно завернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Банк за умовами договору скористався правом на звернення стягнення на предмет іпотеки з метою дострокового погашення заборгованості за кредитним договором №КІY0GA00000041 від 05.03.2008 в повному обсязі 13.12. 2013, а тому саме з цього часу, почався перебіг п`ятирічного строку позовної давності, який був узгоджений сторонами в умовах договору, та який сплив у 2018 році. До суду з даним позовом представник позивача звернувся 10.03.2023 року, тобто після спливу строку позовної давності. Суд вважає, що строк позовної давності при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає, оскільки у задоволенні позову відмовлено через безпідставність позовних вимог до відповідачів, у зв`язку зі зміною банком строку кредитування та звернення з позовом до суду про стягнення всієї суми заборгованості, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припинилися. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору відносяться за рахунок позивача.

Outcome: dismissed