Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 21.12.2024 року позивач [PERSON] поштою звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить: - Стягнути з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Курськ, Росія, на користь [PERSON] , на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття. - Стягнути з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Курськ, Росія, на користь [PERSON] аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до досягнення [PERSON] [INFO] , трирічного віку. Ухвалою від 24.01.2024 року провадження у справі відкрито. 15.02.2024 року позивачем [PERSON] подано до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позивач зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, правом на надання відзиву не скористався. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім`єю та мають доньку [PERSON] , [INFO] . На даний час дитина проживає з позивачем та відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, в зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду. Окрім того, позивач просить стягнути кошти і на своє утримання до досягнення дочкою трьох років. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву чи будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористався. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Судом встановлено, що сторони з травня 2022 року перебували в фактичних шлюбних стосунках. [PERSON] народилась [INFO] в Канаді, про що видано свідоцтво про народження № [NUMBER] /а.с.8/. Батьками вказані сторони по справі. З довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] слідує, що позивач фактично проживає/перебуває за адресою: [ADDRESS] . Також за вказаною адресою фактично проживає/перебува і [PERSON] , [INFO] . Відомості про законного представника, що супроводжує малолітню дитину - [PERSON] /а.с.11,12/. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування та найважливішим обов`язком батьків. Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, регламентовано, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України зазначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно з ч. 2 ст. 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Оскільки відповідач добровільно не надає кошти на утримання дитини, то суд приходить до висновку, що права, свободи та інтереси позивача порушені, що призвело до звернення позивача до суду за захистом. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з відповідача аліментів на її утримання як матері дитини до досягнення дитиною трьох років суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки в сенсі положень ст. ст. 21, 84 СК України позивач [PERSON] не має права на утримання від відповідача, оскільки не перебуває та ніколи не перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Враховуючи принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства суд не збирає докази за власною ініціативою та ухвалює рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та звільнення позивача від сплати судового збору при зверненні до суду сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial