Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов [PERSON] , в якому остання посилалась на те, що їй та її падчерці [PERSON] на праві спільної часткової власності належала квартира [ADDRESS] (2/3 та 1/3 відповідно). 29.08.2014 року позивачка подарувала свою частку квартири своєму племіннику [PERSON] , який 22.02.2016 року подарував спірне майно своїм дітям. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.12.2021 року у справі №203/3353/18 за її позовом було визнано недійсним з моменту кладення договір дарування 2/3 часток спірної квартири, укладений 29.08.2014 року та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності за [PERSON] . Таким чином, на теперішній час визнано недійсним первісний правочин, яким позивачку позбавлено право власності на належні їй 2/3 частини квартири, яка є її єдиним житлом. Однак, внаслідок протиправних дій [PERSON] , що були направлені на позбавлення її можливості скористатись юридичними механізмами для повернення протиправно відчуженого майна, наразі вказані 2/3 частини квартири за договорами дарування зареєстровані за неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] , що позбавляє її законних прав користування, володіння та розпорядження майном. Посилаючись на вказані обставини, позивачка, під час розгляду справи змінивши предмет позову, остаточно просила витребувати від неповнолітнього [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] на користь позивачки 1/3 частину квартири [ADDRESS] , а також витребувати на користь позивачки 1/3 частину цієї квартири від неповнолітнього [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] . \~ \~ \~ \~У наданих відзивах на позовну заяву та заяву про зміну предмету позову представник відповідачів посилався на пропуск позивачкою строку позовної давності для звернення до суду та просив застосувати наслідки такого пропуску. Також посилався, що само по собі визнання постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.12.2021 року у справі №203/3353/18 недійсним договору дарування від 29.08.2014 року не впливає на право володіння [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частці квартири [ADDRESS] . Останні набули право власності на відповідні частки через 18 місяців після укладення договору дарування між [PERSON] та [PERSON] . Сам факт того, що право власності було передано неповнолітнім дітям вже свідчить про те, що цей правочин не був направлений на протиправне позбавлення позивачки квартири, оскільки фактично вся квартира залишилась у володінні позивачки. В зв`язку з цим, представник відповідачів просив відмовити в задоволенні позовних вимог. \~ \~ \~ \~У відповідні на відзив представник позивачки в частині доводів щодо пропуску останнього строку для звернення до суду посилався на те, що апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що укладаючи правочин щодо відчуження свого майна племіннику [PERSON] , позивачка добросовісно помилилася щодо обставин його відчуження, зокрема щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором. Для того, щоб пересвідчитись в нещирості дій [PERSON] , який обіцяв довічне право мешкання у квартирі, однак відчужив це майно своїм неповнолітнім дітям, позивачці потрібен був певний час. Вона не мала жодних правовідносин ні з дітьми [PERSON] , ні з його дружиною, яка представляє інтереси своїх дітей. Тому стверджувати про те, що строк позовної давності розпочався з моменту укладення договору дарування зі [PERSON] та закінчився 29.08.2017 року, є навмисним введенням суду в оману. \~ \~ \~ \~Крім того, представником позивачки було подано клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності, в якому останній крім наведених у відповіді на відзив обставин, також посилався на те, що оскільки для того, щоб пересвідчитись у нещирості дій [PERSON] їй був потрібен певний час, дізнавшись про порушення свого права, вона звернулась до суду із позовом (справа №203/3353/18). В даному випадку часом, коли позивачка дізналась про порушення свого права слід вважати вересень 2018 року, а 25.09.2018 року позивачка подала позов у справі №203/3353/18. З огляду на вік та стан здоров`я позивачки, обставини, встановлені постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.12.2021 року, а також, що цією постановою порушене право позивачки на володіння майном відновлено не в повному обсязі, слід вважати, що строк позовної давності щодо звернення до суду пропущений з поважних причин, оскільки позивачка очікувала на повне поновлення свого права судом апеляційної інстанції. В протилежному випадку рішення апеляційного суду буде позбавлено свого сенсу, тому що майно позивачки, яке протиправно вибуло з її володіння, так і не буде їй повернуто взагалі. \~ \~ \~ \~В свою чергу відповідачкою [PERSON] стосовно поданого представником позивачки клопотання про поновлення строку позовної давності, було подано заяву, в якій остання зазначила, що з огляду на фактичні обставини справи вважає, що позивачка дійсно добросовісно помилялась щодо предмету договору дарування від 29.08.2014 року, а отже в момент укладення договору не могла усвідомлювати про порушення своїх прав. Також погоджується із твердженням позивачки щодо її своєчасного звернення до суду за захистом порушених прав, оскільки свої вимоги вона обгрунтовує недійсністю договору дарування, укладеного 10.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] 25.09.2018 року у справі №203/3353/18 позивачка звернулась до суду із позовом, предметом якого був у т.ч. договір дарування від 10.03.2016 року. У цій справі суди не знайшли підстав вважати пропущеним строк позовної давності. Отже, з урахуванням ч.2 ст.264 ЦК України, строк позовної давності за вимогою, пов`язаною із визнанням недійсним договору дарування від 10.03.2016 року, слід вважати перерваним та таким, що спливає 25.09.2021 року. З огляду на це, а також подачі позову у розглядаємій справі в період дії карантину, протягом якого строки позовної давності продовжені на строк дії карантину, слід вважати, що позивачка звернулась до суду із позовом в межах строку позовної давності. В зв`язку з цим, відповідачка просила врахувати вказані пояснення та визнати поважними причини пропуску позивачкою строку позовної давності. \~ \~ \~ \~Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2022 року справу було розподілено в провадження судді Кіровського районного суду м.Дніпропетровська Католікяна М.О. Ухвалою судді Кіровського районного суду м.Дніпропетровська Католікяна М.О. від 24.01.2022 року було заявлено самовідвід у справі. Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями справу було розподілено в провадження судді Кіровського районного суду м.Дніпропетровська Казака С.Ю. \~ \~ \~ \~Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25.01.2022 року було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30.11.2022 року провадження по справі було зупинено. \~ \~ \~ \~Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.10.2023 року провадження по справі було поновлено. \~ \~ \~ \~Протокольною ухвалою від 10.01.2024 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідачів в задоволенні позову просив відмовити з підстав, наведених у поданих відзивах. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, явку свого представника не забезпечив, про причини неявки не повідомив. Інша третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва О.С. до суду також не з`явилась, не повідомивши про причини своєї неявки. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи, викладені ними в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачці [PERSON] на праві спільної часткової власності належали 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Інша 1/3 частина на праві спільної часткової власності належала падчерці позивачки [PERSON] та за договором дарування від 17.10.2017 року останньою була подарована [PERSON] 29.08.2014 року між позивачкою та її племінником [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений П`ятою Дніпровської державної нотаріальною конторою за реєстровим №5-412, згідно якого позивачка подарувала [PERSON] належні їй 2/3 частки спірної квартири. 10.03.2016 року між [PERSON] та його малолітніми дітьми [PERSON] , [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С. за реєстровим №254, за яким [PERSON] подарував своїм дітям, а останній прийняли у дар по 1/3 частині спірної квартири. В вересні 2018 року [PERSON] звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , треті особи Адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва О.С., [PERSON] , в якому просила визнати недійсними договори дарування від 29.08.2014 року та 10.03.2016 року, визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири; відшкодувати збитки в розмірі вартості предмету дарування в сумі 363846 грн. та моральну шкоду в сумі 50000 грн. (цивільна справа №203/3353/18). Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05.05.2021 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.12.2021 року, яка набрала законної сили, рішення суду першої інстанції від 05.05.2021 року було скасовано та ухвалено нове, яким позов [PERSON] задоволено частково, визнано недійсним з моменту укладення договір дарування від 29.08.2014 року та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис №6833265 про проведену 29.08.2014 року державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] . Також вказаною постановою відмовлено в задоволенні решти позовних вимог про визнання недійсним фіктивним договору дарування від 10.03.2016 року, скасування державної реєстрації права власності на частки квартири за [PERSON] і [PERSON] ; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до постанови судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачка з 1992 року постійно проживає в спірній квартирі, яка є її єдиним житлом, утримує її - сплачує комунальні послуги. Згідно довідок №181 від 14.01.2016 року та №472 від 28.01.2016 року, тобто після укладення договору дарування від 29.08.2014 року, виданих КП «ЖГ Кіровського району» ДМР, позивачка залишилась зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , інші зареєстровані особи відсутні. Факт проживання позивачки за вказаною адресою підтверджується епікризом з історії хвороби №1736/2014 де її адресою зазначена спірна адреса. Крім того, за вказаною адресою на ім`я позивачки було оформлено субсидію, що підтверджується повідомленнями про надання субсидій №055422 від 21.10.2016 року, №055422 від 08.09.2017 року, №055422 від 02.11.2017 року. Тобто, після вчинення договору дарування, [PERSON] залишилася проживати у спірній квартирі та зареєстрована за вказаною адресою. В свою чергу, [PERSON] за вказаною адресою з час укладення спірного договору дарування не зареєстрований та не проживає, що підтвердив він особисто в судовому в судовому засіданні суду апеляційної інстанції. Матеріалами справи підтверджується відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження проживання дарувальника в спірній квартирі після укладення договору дарування і до теперішнього часу. Встановивши, що [PERSON] є особою похилого віку, якій на момент укладення оспорюваного договору виповнилося 67 років, у силу якого потребувала сторонньої допомоги, погодилася на передачу спірної квартири, яка є її єдиним житлом, у власність [PERSON] лише за умови піклування про неї, забезпечення її допомогою, продовжує проживати у спірному приміщення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що позивачка, укладаючи оспорюваний правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором. Крім того, в суді апеляційної інстанції [PERSON] підтвердив, що оскаржуваний правочин укладався з метою захистити [PERSON] та її власність, також між ними досягнуто згоди щодо збереження за нею довічно права проживання в спірній квартирі. Однак, у подальшому, [PERSON] уклав нотаріально посвідчені договори дарування щодо спірного житла зі своїми неповнолітніми дітьми. Таким чином, встановивши вказані обставини у справі, враховуючи вік позивачки, наявність за життя у неї спірного житла, як єдиного, а також відсутність фактичної передачі квартири за оспорюваним договором обдарованому - відповідачу та продовження позивачкою проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування, апеляційний суд задовольнив вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 2/3 часток спірної квартири [PERSON] , укладеного 29.08.2014 року, а також скасував запис про державну реєстрацію за останнім права власності. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним фіктивним договору дарування від 10.03.2016 року, апеляційний суд врахував, що позивачка не є стороною цього договору, проте має право на оскарження зазначеного договору як заінтересована особа та не позбавлена права обрати належний та ефективний спосіб захисту порушеного свого права (віндикація) шляхом подання відповідного позову на підставі ст.ст.387,388\~ЦПК України, вважаючи, що вона була протиправно позбавлена належного їй майна. \~ \~ \~ \~ Згідно ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 1 ст.388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) юридично - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.07.2020 року в справі №752/13695/18, провадження № 61-6415св19). Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Також відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (п.п.84,85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №466/8649/16-ц, провадження № 14-93цс20). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.387,388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.ст.387,388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, провадження № 14-208цс18). \~ \~ \~ \~Таким чином, власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Також не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про передачу майна у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди. Враховуючи наведені положення законодавства та фактичні обставини справи, визнання недійсним з моменту укладення договору дарування від 29.08.2014 року належних позивачці 2/3 часток квартири [ADDRESS] , позивачкою обрано належний спосіб захисту свого порушеного права шляхом пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] , яким було подаровано [PERSON] по 1/3 частці спірної квартири за укладеним пізніше договором дарування від 10.03.2016 року. В зв`язку з цим, позовні вимоги слід задовольнити та витребувати від малолітнього [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] на користь [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 441976812101); витребувати від малолітнього [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] на користь [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 441976812101). В частині клопотання представника позивачки про поновлення пропущеного процесуального строку позовної давності для звернення до суду з позовом, суд враховує, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Крім того, суд враховує, що відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відзиві на позов стороною відповідача було заявлено про пропуск позивачкою строку для звернення до суду та заявлено про застосування наслідків пропуску такого строку. Поряд з цим, в подальшому [PERSON] до суду було подано заяву, в якій остання вважала поважними причини пропуску позивачкою строку для звернення до суду. При цьому, по тексту заяви зазначала, що фактично такий строк для звернення до суду позивачкою пропущено не було. Просила врахувати вказані пояснення під час подальшого розгляду справи. Таким чином, оскільки після подання відзиву сторона відповідача змінила свою позицію та не заявляла про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, відсутні підстави для надання оцінки дотримання позивачкою відповідного строку та вирішення питання про визнання поважними причин його пропуску. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує, що згідно позовної заяви в остаточній редакції, позивачка просила витребувати у відповідачів із незаконного володіння 2/3 частини квартири [ADDRESS] (по 1/3 частині від кожного з співвідповідачів), вартістю 363846 грн. Таким чином, зі [PERSON] , як законного представника малолітніх співвідповідачів, на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 3683 грн. 46 коп. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved