Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом і просить позбавити відповідача батьківських прав відносно їх спільної дитини, сина [PERSON] [INFO] .. Посилається в позові на те, що 16.10.2009 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу у сторін [INFO] народилась дитина - син [PERSON] . Спільне сімейне життя у сторін не склалось через що, шлюб за рішенням суду від 06.02.2014 року було розірвано. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не цікавиться життям дитини, її успіхами, здоров`ям, не піклується про фізичний та духовий розвиток дитини. Не приймає фінансової участі у забезпеченні розвитку дитини, тобто жодним чином не виконує покладених на нього законом батьківських обов`язків. Дитина знаходиться на повному утриманні позивачки. Проте зазначає, що жодних позовів про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини вона не подавала. З липня 2013 року позивачка проживає однією сім`єю із іншим чоловіком [PERSON] , із яким 11.06.2015 року вона уклала шлюб зареєстрований у встановленому Законом порядку. Вказує про те, що її новий чоловік, з огляду на відсутність батьківського піклування зі сторони відповідача стосовно дитини, розділив із позивачкою всі батьківські обов`язки по вихованню дитини. У шлюбі 04.12.2015 року у них народилися спільні діти. Мешкають однією сім`єю, дитина сприймає чоловіка позивачки за батька. Наразі, після початку повномасштабного вторгнення, у родини позивачки виникла гостра необхідність у вирішенні певних юридичних питань, які потребують згоди обох батьків, зокрема щодо вирішення питань про переміщення дитини за межі Держави, отримання різного роду документів. Вказує про те, що зверталась до ГУНП в Херсонській області ХРУП та сектору Служби у справах дітей Музиківської сільської ради Херсонського району Херсонської області із заявою про позбавлення відповідача батьківських прав щодо їх спільної дитини, з приводу чого, позивачу було рекомендовано звернутися до суду. З огляду на те, що відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, з дитиною не спілкується, а наявність в документах запису про відповідача як батька дитини перешкоджає позивачу повною мірою забезпечувати духовний розвиток дитини та здійснювати заходи щодо забезпечення дитині безпеки, зокрема з огляду на введення в країні військового стану, вважає вказані обставини такими, що свідчать про необхідність задоволення позовних вимог. Ухвалою від 20 листопада 2023 року у справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Згідно зазначених позивачем даних з приводу останнього відомого місця проживання відповідача, останнім відомим місцем його мешкання було за адресою [ADDRESS] , отриманою судом інформацією з Єдиного державного демографічного реєстру відповідач з 08.08.2008 року значився зареєстрованим за адресою [ADDRESS] , проте 20.07.2021 року був знятий з реєстрації за вказаною адресою. Інші відомості з приводу місця рєстрації/проживання відповідача у суду відсутні. Повідомлення відповідача про час та місце судового розгляду справи здійснювалось відповідно до ч. 10 ст. 187 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, проте відповідач до суду не з`явився, жодних заяв з приводу справи суду не подавав. Відповідно до частини 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього та враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 7, 8 та 9 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що, відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 06.02.2014 року сторони перебували у шлюбі з 16.10.2009 року який, за позовом [PERSON] , було судом розірвано. Як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.11.2015 року 22 травня 2010 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, у них народився син [PERSON] , батькам якого записані сторони по справі. 11.06.2015 року позивач знову уклала шлюб із [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу від 11.06.2015 року серії [NUMBER] . Згідно відповіді ХРУП ГУНП в Херсонській області від 27.04.2023 року за вих. № 36/611 позивач зверталась до органів поліції щодо встановлення місця перебування [PERSON] в контексті виниклих правовідносин, проте місце знаходження відповідача встановити не вдалося. Відповідно до довідки Виконавчого комітету Музиківської сільської ради від 14.09.2023 року за № 378 позивач проживає за адресою [ADDRESS] без реєстрації разом із чоловіком [PERSON] 1990 р.н. та трьома дітьми , серед яких і [PERSON] [INFO] .. Згідно акту обстеження умов проживання за № 01.14.05 від 17.08.2023 року за вказаною адресою де проживають поруч із позивачем її чоловік [PERSON] , та троє дітей, серед яких [PERSON] [INFO] дитині забезпечені належні умови проживання. Згідно довідки лікаря Дитячої поліклініки № 1 КНП «Херсонська Міська Клінічна Лікарня ім Є.Є. Карабелеша» [PERSON] , від 06.07.2023 року син [PERSON] [INFO] перебуває під наглядом у поліклініці з 2016 року, своєчасно проходить обов`язкові періодичні огляди, щеплення. У поліклініку дитину супроводжують мати [PERSON] та її чоловік [PERSON] .. Відповідно до довідки № 87 від 05.09.2023 року [PERSON] є учнем 8-го класу Херсонської загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ст. № 41 ХМР де навчається починаючи з першого класу. Вихованням дитини займається матір, завжди відвідує батьківські збори. При цьому батько вихованням та навчанням дитини не цікавиться. Допитана в суді в якості свідка [PERSON] [INFO]., яка є депутатом Музиківської ОТГ Білозерського району Херсонської області вказала про те, що мешкає у сел. Висунці Музиківської ОТГ, де також мешкає позивач по справі, яку вона знає близько семи років, часто бачить у селі позивача по справі, яка прогулюється зі своїми дітьми, зокрема [PERSON] . Характеризує родину як позитивну, діти доглянуті. Про те, що нинішній чоловік позивачки не є біологічним батьком [PERSON] дізналась лише нещодавно. Біологічного батька [PERSON] в селі ніколи не бачила, та про його існування дізналась лише нещодавно. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. За змістом даної норми закону ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Згідно зі статтею 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч.ч.1, 2,4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішеннях у справах «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року та «Савіни проти України» зазначає, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. При цьому позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і саме інтереси дитини повинні мати переважний характер над інтересами батьків. Між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. На думку Суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються переліком, зазначеним у вище приведеній постанові Пленуму, і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Ухилення одного з батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є правовою підставою для позбавлення батьківських прав. Однак, дане поняття, тобто ухилення від виконання батьківських обов`язків, є оціночним і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. В пункті 52 рішення «Савіни проти України» зазначено, що Судом враховується, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Але реалізація таких обов`язків держави також вимагає від відповідачів активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави. Судом встановлено, що відповідач з дитиною не спілкується тривалий час, починаючи з 2014 року, не цікавиться фізичним та духовним розвитком дитини, не приймає участі в її матеріальному забезпеченні та вихованні. Відповідно до висновку затвердженого Розпорядженням Музиківської сільської ради від 27.11.2023 року, про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітнього сина [PERSON] [INFO] , встановлено тривале свідоме ухилення відповідачем від своїх батьківських обов`язків, вважали за доцільне позбавити відповідача батьківських обов`язків стосовно його малолітнього сина [PERSON] . На підставі статей 19, 164, 171 Сімейного кодексу України, виходячи з наявних матеріалів справи, враховуючи думку уповноваженого Органу опіки та піклування, які вважали за доцільне позбавити відповідача батьківських прав, суд, із урахуванням наявних у справі доказів, які були досліджені судом, показів свідка, приходить до переконання про задоволення позовних вимог. При цьому суд також бере ж уваги те, що не подавши відзиву та не з`явившись до суду, відповідач даних обставин не спростовував, підтвердження інтересу до дитини не довів. Виходячи з цього, суд вважає, що зазначені вище факти у своїй сукупності свідчать про тривале ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування ним своїми обов`язками і небажанням виконувати їх, що дає суду підстави для висновку про позбавлення його батьківських прав. При цьому обставин, які б перешкоджали відповідачу протягом майже 10 років виконувати своє батьківські обов`язки судом не встановлено. Суд враховує, що з точки зору закону позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. В той же час відповідач, не з`явившись до суду та не подавши відзив, не намагався довести своє бажання виховувати дитину, обставини, приведені в позові, не спростував. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Суд вважає, що такі фактори, як несприйняття дитиною відповідача, як свого батька, сприйняття дитиною батьком іншого чоловіка, відсутність відповідача протягом тривалого часу в житті дитини можливе лише внаслідок свідомої поведінки відповідача, як батька, та нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Про свідомість такої поведінки свідчить і та обставина, що відповідач втратив інтерес до дитини, жодного разу протягом тривалого часу не відвідав дитину і будь-яким іншим чином приймати участь у житті не намагався, із заявами в компетентні органи про перешкоджання в спілкуванні з дитиною не звертався. Суд при цьому також враховує позицію Верховного Суду, висловлену в постанові в справі № 459/3411/17 від 29 вересня 2021 року щодо того, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. З урахуванням викладеного вище суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з цього та у зв`язку із задоволенням вимог позивача, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки 1 073,60 гр. судового збору, сплаченого останньою при зверненні до суду з позовом.

Outcome: approved