Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 16.04.2023 року в електронній версії газети «Фермер Придніпров`я», засновником якої є ТОВ «Редакція газети «Фермер Придніпров`я», було опубліковано статтю під заголовком «У Новомосковську правоохоронці викрили членів земельної мафії». В даній статті [PERSON] , підприємця, фермера з досвідом роботи в галузі понад 20 років, засновника та керівника ряду сільгосппідприємств, тобто людину, яка є відомою в Дніпропетровській області серед людей, пов`язаних з сільським господарством, без будь-якого вироку суду було названо, дослівно: «організатором шахрайської схеми заволодіння земельними ділянками на території Новомосковського району Дніпропетровської області», «кінцевим бенефіціаром\~злочинних схем» та інш. Також в статті написано, а отже погоджено редактором, наступну інформацію: «Під час досудового розслідування слідством встановлено, що депутат Харківської обласної ради від політичної партії «Слуга народу» [PERSON] …організували шахрайську схему заволодіння земельними ділянками на території Новомосковського району Дніпропетровської області, підробивши договори купівлі-продажу, свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оформили на себе та інших підконтрольних осіб право власності на земельні ділянки». Однак, станом на 11.07.2023 року, по жодному відкритому на даний час в Україні та поза її межами кримінальному провадженню позивача не було процесуально визнано ані підозрюваним, ані винним, навіть не залучено в рамках досудового розслідування по кримінальному провадженні в якості свідка. Крім того, в статті видається за безумовно доведений факт нібито причетність позивача до «злочинної схеми оформлення прав власності на земельні ділянки», «отримання неправомірної винагороди», «залякування свідків», «підкуп слідчих та суддів», а також доводиться особиста пов`язаність з людьми, з якими він ніколи тісно не спілкувався (особа [PERSON] ), а про існування переважної більшості із перелічених в статті осіб, позивач взагалі ніколи не мав навіть уяви. На підставі перелічених фактів. Конкретне джерело походження яких в статті редакцією не називається, а також не зазначається чи були вказані обставини взагалі будь-яким чином перевірені на достовірність з боку редакції газети, позивача визнано «злочинцем та корупціонером», який, дослівно: «на слідуючий день знайомим розповідав, що правоохоронці поставлять галочку для звіту, скажуть скільки потрібно принести грошей і справу затягнуть, а потім закриють». Та навіть більше, винесено вирок: «ці два злочинця (тобто [PERSON] та я) повинні сидіти в СІЗО та давати правдиві покази слідчим». Також в статті вказується факт відкриття НАБУ відносно нього кримінального провадження стосовно недостовірності внесення ним даних у декларацію за 2021 рік, яку він подавав будучі кандидатом в депутати Харківської обласної ради, що стосується відомостей про вартість об`єктів нерухомості (земельних ділянок) на момент передачі їх в оренду. Однак, дане кримінальне провадження було закрито в 2022 році в зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Поширені висловлювання стосуються саме особи позивача, є недостовірними, принижують його честь, гідність та ділову репутацію, завдають йому моральної шкоди у вигляді душевних страждань та емоційних переживань. 18.04.2023 року позивач звернувся з листом-вимогою до головного редактора видання з приводу статті від 16.04.2023 року, в якому вимагав спростувати недостовірні дані, викладені відносно нього, але будь-якої відповіді від редакції не отримав. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганблять честь, гідність та його ділову репутацію, відомості, опубліковані у статті «У Новомосковську\~правоохоронці викрили\~членів земельної\~мафії» та поширені відносно позивача 16.04.2023 року в електронній версії газети «Фермер Придніпров`я»; зобов`язати відповідача протягом десяти днів після набрання чинності рішенням суду спростувати вказану недостовірну інформацію відносно позивача, шляхом розміщення на електронному порталі повідомлення наступного змісту: «Факти та обставини викладені в публікації від 16 квітня 2023 року під назвою «У Новомосковську правоохоронці викрили членів земельної мафії» які стосуються особи [PERSON] , редакцією не перевірялись та були взяті з відкритих електронних джерел. Редакція газети «Фермер Придніпров`я» жодним чином не мала на меті нанести шкоду честі, гідності та діловій репутації [PERSON] , у зв`язку із чим редакція просить вибачення у [PERSON] за ту шкоду, яка була нанесена його діловій репутації шляхом публікації вищевказаної статті». Також позивач просив зобов`язати відповідача протягом десяти днів після набрання чинності рішенням суду видалити публікацію статті від 16.04.2023 року під назвою «У Новомосковську правоохоронці викрили членів земельної мафії», яка розміщена на електронному порталі; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 50000 грн., а також понесені по справі судові витрати. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 31.07.2023 року цивільну справу було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.09.2023 року позов було залишено без руху. Ухвалою від 27.09.2023 року, після усунення недоліків, позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Протокольною ухвалою суду від.15.11.2023 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача у вступному слові та письмових поясненнях просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування заперечень посилався на те, що на початку статті зазначено, що остання написана за матеріалами інтернет-видань. Тобто, безпосередньо відповідач нічого не стверджував, а лише згрупував в один спірний матеріал інформацію, яка була оприлюднена іншими ЗМІ, інтернет-виданням, або ж офіційними органами влади в інтернет просторі. Відповідач діяв виключно в межах своїх професійних журналістських обов`язків, поширюючи інформацію, що становить суспільний інтерес. Вимога позивача про спростування інформації має бути адресована безпосередньо до інтернет-видань, сайтів, журналістів, фізичних осіб, що є адміністраторами сторінок в соціальних мережах, прокуратури Дніпропетровської області, НАЗК, а не до відповідача, який лише посилався на відповідні дані. Також зазначив, що інформація щодо протиправної діяльності [PERSON] , та інших осіб, наразі активно отримує розголосу в Інтернет-джерелах. Так, в мережі YouTube, на сторінці прокуратури Дніпропетровської області оприлюднено відео, з коментарем до нього керівництва прокурорів Дніпропетровської обласної прокуратури щодо повідомлення про підозру шести учасникам злочинної організації за фактом незаконного заволодіння 35 земельними ділянками водного фонду у Самарській затоці. Окрім того опублікована відповідачем інформація продовжує цікавити громадськість та деякі інтернет-видання слідкують за долею кримінального провадження і інформують свої читачів про подальший рух справи. Посилання на відповідні публікації наведені в письмових поясненнях. Зазначена відповідачем інформація у спірній статті, є вторинною, тобто це не оціночні судження відповідача, а оціночні судження інших авторів, які отримані з відкритих джерел інформації, а тому відсутні підстави для застосування положень ст.277 ЦК України. У позивача наявна можливість викласти свою думку спірним обставинам шляхом звернення до відповідача з відповідним клопотанням про інтерв`ю, або надавши письмово своє бачення висвітленим обставинам розслідування кримінального правопорушення. Перевіривши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції України\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (ст.68 Конституції України). Згідно ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до\~Конституції України\~життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Статтею 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими\~главою 3\~цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ст.276 ЦК України орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням. Частинами 1,4,6,7 ст.277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж медіа є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому медіа, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. \~ \~ \~ \~Згідно термінів,\~наведених в\~ст.1\~Закону України\~«Про інформацію», інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст.11 Закону України «Про інформацію», інфор мація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Статтею 22 Закону України «Про інформацію» визначено, що масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб. Засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації. Статтями 27,28 Закону України «Про інформацію» встановлено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України, а також визначено, що інформація не може бути використана для посягання на права і свободи людини. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16.04.2023 року на сайті газети «Фермер Придніпров`я» (gazeta-fp.com.ua), засновником та видавником якої є відповідач, було опубліковано статтю під заголовком: «У Новомосковську правоохоронці викрили членів земельної мафії» (https://gazeta-fp.com.ua/news/u-novomoskovsku-pravookhorontsi-vikrili-chleniv-zemelnoji-mafiji). Вказана стаття, окрім іншого містить наступну інформацію, в якій згадується прізвище позивача: «Під час досудового розслідування\~слідством\~встановлено, що\~депутат Харьківської обласної ради від політичної партії «Слуга народу» [PERSON] та депутат Новомосковської районної ради від політичної партії «Пропозиція» [PERSON] залучивши державного реєстратора Новомосковського міськрайонного управління юстиції в Дніпропетровській області\~Олену Юріївну Куліш та викладачку з Новомосковського коледжу економікі і права ім. С. В. Літвіненка Ольгу Леонідівну Бут, організували шахрайську схему заволодіння земельними ділянками на території Новомосковського району Дніпропетровської області, підробивши договори купівлі-продажу, свідоцтво права на спадщину за заповітом, оформили на себе та інших підконтрольних осіб право власності на земельні ділянки. У подальшому передали ці земельні ділянки на сільськогосподарське підприємство, яке належить депутату Харьківської обласної ради [PERSON] \~для отримання неправомірної винагороди. Зокрема, слідчими встановлено, що протягом\~2018-2019\~років, колишній керівник Новомосковської райдержадміністрації [PERSON] , який у минулому був посадовцем, що займався питаннями відведення земельних ділянок, розробив злочинний план, для реалізації якого залучив співмешканку [PERSON] . Також [PERSON] залучив до свого злочинного плану й інших осіб, серед яких колишній підлеглий, що працював водієм, а також близькі родичі та знайомі, які повинні були виступати у цього кримінального угруповання номінальними власниками незаконно оформлених земельних ділянок, а в подальшому передати такі земельні ділянки підконтрольному фермерському господарству [PERSON] . Відомості про скоєне кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42022040000000229». « [PERSON] \~громадянин України, освіта вища, ПП «Слуга народу» депутат Харківської обласної ради, Сільсько-господарське ТОВ Універсал-Агро, Юрис-консульт, місце проживання: м. Новомосковськ, Дніпропетровська обл., судимість відсутня». « Згідно з даними реєстрів\~youcontrol.com.ua\~ [PERSON] згадується по відношенню до компаній:\~ФЕДОРИК\~\~СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ УНІВЕРСАЛ АГРО\~\~АГРОФІРМА ІСІДА\~\~ОРГАНІК ПРОДУКТ\~\~ЄВА-АГРО\~2021?\~\~ЗАПОВІТ\~2000?\~\~КОЛОС-АГРО\~\~УНІВЕРСАЛ-АГРО\~2015\~\~ТРАНЗИТСЕРВІС\~\~КОЛОС ПРИОРІЛЛЯ\~\~СМК РІТЕЙЛ\~\~СГ АГРО-ГРУП\~\~ЕРУДІТУС\~\~ЕКО САД. Згідно з інформацією правоохоронних органів, [PERSON] неодноразово потрапляв\~до поля зору правоохоронців, так у 2021\~році НАБУ займалось [PERSON] , який "забув" внести до декларації\~2 млн.грн., але йому дивним чином вдалося уникнути відповідальності. [PERSON] та [PERSON] пов`язує давня бізнес дружба, саме [PERSON] є кінцевим бенефіціаром в цих злочинних схемах,\~підробивши договори купівлі-продажу, свідоцтво права на спадщину за заповітом, кримінальне угрупування за допомогою\~приватного нотаріуса\~оформлювало на підконтрольних осіб право власності на земельні ділянки, а потім\~ угрупування переоформлювало земельні ділянки на\~підконтрольні [PERSON] \~фермерські господарства. Тому,\~поки триває розслідування, ці два злочинці повинні сидіти в СІЗО та давати правдиві покази слідчим». «Опинившись на свободі [PERSON] , за допомогою свого чоловіка [PERSON] та його спільника [PERSON] , будуть намагатися зарити рота свідкам та знищити докази, які не знайшли слідчі.\~ [PERSON] вже був за подібне під слідством у 2009 році, але ще не був під вартою. Гуртовому вдалося залякати свідків, після чого розслідування затихло та справа розвалилась». «На жаль, мешканці Новомосковського району добре знають пана [PERSON] , [PERSON] та фермера [PERSON] , який на слідуючий день знайомим розповідав, що правоохоронці поставлять галочку для звіту, скажуть скільки потрібно принести грошей і справу затягнуть, а потім закриють». Посилаючись на те, що поширені висловлювання, що стосуються позивача, є недостовірними, принижують його честь, гідність та ділову репутацію, завдають йому моральної шкоди, позивач просив визнати їх недостовірними, зобов`язати відповідача спростувати поширену недостовірну інформацію та стягнути з відповідача моральну шкоду. Частиною другою\~ст.34 Конституції України\~передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст.23 Закону України «Про інформацію», інформаційна продукція - матеріалізований результат інформаційної діяльності, призначений для задоволення потреб суб`єктів інформаційних відносин. Інформаційною послугою є діяльність з надання інформаційної продукції споживачам з метою задоволення їхніх потреб. Інформаційна продукція та інформаційні послуги є об`єктами цивільно-правових відносин, що регулюються цивільним законодавством України. Частинами 1,2 ст.24 вказаного вище Закону передбачено, що забороняється цензура - будь-яка вимога, спрямована, зокрема, до журналіста, суб`єкта у сфері медіа, його засновника (співзасновника), видавця, керівника, розповсюджувача, узгоджувати інформацію до її поширення або накладення заборони чи перешкоджання в будь-якій іншій формі тиражуванню або поширенню інформації. Ця заборона не поширюється на випадки, коли попереднє узгодження інформації здійснюється на підставі закону, а також у разі накладення судом заборони на поширення інформації. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Згідно ст.302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п.1 ст.10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Свобода вираження поглядів, гарантована п.1 ст.10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе (рішення ЄСПЛ від\~08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії», рішення ЄСПЛ від 24 лютого\~1997 року у справі «Де Гаєс і Гійзельс проти Бельгії», рішення ЄСПЛ\~від 27 березня 1996 року у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства», рішення ЄСПЛ від 26 квітня 1995 року у справі «Праґер і Обершлік проти Австрії». Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (рішення ЄСПЛ від 27 лютого 2001 року у справі «Єрусалем проти Австрії», заява\~№26958/95). Засоби масової інформації відіграють істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вони не можуть переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, їх обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із їх обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на них покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. У рішенні ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембургу» від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не потрібно передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для цього. ЄСПЛ у справі «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України» (рішення ЄСПЛ від 05 травня 2011 року, заява № 33014/05) зауважив, що «публікація була дослівним відтворенням матеріалу, завантаженого із загальнодоступної Інтернет-газети. Вона містила посилання на джерело матеріалу та коментарі редакції, в яких вона формально дистанціювалася від змісту матеріалу. Українське законодавство, зокрема\~Закон України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу, опублікованого у пресі. Суд звертає увагу на те, що це положення\~у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими. Проте відповідно до позиції національних судів такий імунітет журналістів не поширюється на відтворення матеріалу з Інтернет-джерел, які не зареєстровані згідно із\~Законом України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні». У Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи (далі - Резолюція) зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Відповідно до статей 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів\~у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи (далі - Декларація), політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, які вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно\~з іншими особами. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, тоді як публічних осіб така норма не стосується. Разом з цим у таких справах, як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких ішлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Журналістська свобода та громадська діяльність також включають можливість перебільшень або навіть провокацій. Повідомлення новин, заснованих на інтерв`ю або відтворення висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, Series A no. 216). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у поширенні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення у справі «Педерсен і Баадсгаард проти Данії» (980_247); рішення\~у справі «Торгейр Торгейрсон проти Ісландії» від 25 червня 1992 року, Series A, no. 239; рішення у справі «Джерсільд проти Данії»). Отже, ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії зумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Суд враховує, що на момент виходу оспорюваної статті позивач був депутатом Харківської обласної ради VIII скликання, інформація про що є у відкритому доступі та про що зазначалось в статті, тобто на час розповсюдження оспорюваної інформації, був публічною особою, тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою. Висвітлена в статті інформація щодо можливого протиправного заволодіння земельними ділянками, становила суспільний інтерес, на момент публікації оспорюваної статті вже висвітлювалась в Інтернет-джерелах, про відкриття кримінального провадження за відповідними фактами та хід розслідування інформувалось Дніпропетровською обласною прокуратурою та відповідна інформація продовжує цікавити громадськість та деякі інтернет видання слідкують за долею кримінального провадження і інформують свої читачів про подальший рух справи. Про вказане свідчать гіперпосилання на джерела інформація у спірній статті, а також посилання на інтернет-сайти, що наведені представником відповідача у поданих письмових поясненнях. Також суд враховує та вбачається з оспорюваної статті, що остання взята за матеріалами інтернет-видань, про що зазначено під назвою статті. Крім того, остання є дослівним відтворенням публікації з аналогічною назвою: «У Новомосковську правоохоронці викрили членів земельної мафії», розміщеної раніше, 23.03.2023 року, на сайті [PERSON] , назва якого та гіперпосилання до відповідної статті також розміщено під назвою оспорюваної статті. По тексту статті також виділені гіперпосилання на джерела отриманої інформації: публікацію в мережі Facebook (автор Лідія Петрова); інтернет-видання «СТОПКОР»; аналітичний портал «СЛОВО І ДІЛО»; інтернет видання KHARKIVTODAY; офіційний сайт Дніпропетровської обласної прокуратури. Тобто інформація, яку позивач просив визнати недостовірною та спростувати, є дослівним відтворенням публікації розміщеної 23.03.2023 року, на сайті [PERSON] , за даними, взятими з інших відомих джерел. Тому, відповідач не\~є автором вищевказаної інформації та здійснив відтворення оспорюваної інформації, надавши її читачам як дослівне відтворення повідомлень фізичних та юридичних осіб, інших засобів масової інформації з посиланням на автора і джерело походження. Тому відповідач не є особою, яка має нести відповідальність за публікацію вищевказаних відомостей поширених іншими особами. В зв`язку з вищевикладеним позивачу слід відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Понесені позивачем по справі судові витрати покласти на останнього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed