Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

15 червня 2024 року Акціонерне товариство "Універсал Банк" звернулось із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. У обґрунтування позову позивач зазначив, що 23.04.2020 року [PERSON] на підставі укладеного договору отримав від позивача кредит у розмірі 15000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту та у подальшому збільшував [PERSON] кредитний ліміт. Однак, відповідач, не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом. Позивач просить стягнути з відповідача на користь АТ «Універсал Банк» загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за договором станом на 25.04.2023 року, що становить 67586,05 грн., що повністю складається із загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту). З урахуванням ціни позову, суд вважає дану справу малозначною та розглядає її в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін, що відповідає вимогам ст.ст. 274, 279 ЦПК України. Представником позивача до позову додано клопотання, в якому підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за відсутністю представника позивача на підставі наявних доказів, що додані до позову, не заперечує проти ухвалення заочного рішення в разі неявки відповідача. Відповідач у судове засідання не з`явився, проте подав до суду відзив у якому просив у задоволенні позову відмовити посилаючись на наступне. З моменту укладання Договору та на час введення воєнного стану в Україні позивач регулярно вносив грошові кошти на погашення заборгованості за картковим лімітом. Проте, в період користування ним картою, кредитор самовільно неодноразово вносив зміни до розміру суми кредитного ліміту, щоразу збільшуючи його, при цьому ніяким чином не сповіщав мене попередньо про внесення змін. У зв`язку із початком війни і сімейними обставинами матеріальний стан відповідача суттєво погіршився, але він намагався вносити щомісячні платежі на погашення заборгованості відповідно до своїх фінансових можливостей. Відповідач вказує, що розмір заборгованості про стягнення якого просить позивач йому не зрозумілий і він вважає його не обґрунтованим. Умови та Правила на які посилається позивач не є складовою укладеного між сторонами кредитного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цсІ5) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником. Представник позивача подала відзив, у якому посилалася на те, що відповідач був належним чином ознайомлений із Умовами і правилами надання банком йому кредиту, а роз0мір заборгованості підтверджується випискою по його рахунку. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд дійшов наступного висновку з огляду на таке. У відповідності до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях. Згідно з ч.4 ст.263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За сформованою позицією Верховного Суду у справі № 607/16163/19 (постанова від 27 січня 2021 року), обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та нести ризик відповідних наслідків. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). За умовами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Виходячи із положень ч.1 ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Якщо відповідно до договору банківського рахунку банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1і2 глави 71цього Кодексу ст.ст.1046-1057-1 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.1, 2 ст.1069 ЦК України). У ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 23.04.2024 року [PERSON] звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг від 23.04.2024 року. Позивачем надано виписку з особового рахунку клієнта (рух коштів по картці). Дана виписка у відповідності до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, підтверджує виконання за день операцій клієнтом. Аналіз наявної виписки з урахуванням відкритого рахунка свідчить про користування відповідачем кредитними коштами здійснення платежів та розрахунків. Підписана позивачем анкета-заява та виписка з особового рахунку відповідача з урахуванням довідки позивача про наявність рахунку у сукупності та взаємозв`язку є достатніми для висновку очевидності здійснення операцій саме відповідачем, у тому числі із ідентифікацією особи, яка користується карткою. Разом з тим обставина використання кредитних коштів позивача також визнається і самим відповідачем. У заяві-анкеті відповідача від 23.04.2020 року зазначено, що останній ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку. Натомість надані суду Умови і правила обслуговування в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» при наданні банківських послуг щодо продуктів та Тарифи за чорною карткою «Monobank» не містять підтвердження, що саме з ними відповідач ознайомився та погодився з такими, а тому не може вважатися складовою частиною спірного договору. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин положення ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови і правила надання банківських послуг самостійно розміщуються позивачем на сайті, його зміст повністю залежить від волевиявлення однієї сторони (банку) і неможливо перевірити редакцію таких на час укладення наведеного вище кредитного договору. Саме такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Оскільки за положеннями ч.5 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому суд не приймає надані позивачем Умови і правила при наданні банківських послуг та Тарифи як підставу нарахування та стягнення відсотків. Докази того, що сторони обумовили порядок нарахування та розміри відсотків матеріали справи не містять. Суд не може визнати у якості належного доказу розрахунок заборгованості в підтвердження вимог про стягнення відсотків (які було включено позивачем до тіла кредиту), який за відсутності погоджених сторонами розмірів та порядку нарахування таких, є внутрішнім документом банку, підготовленим його працівниками, та відображає односторонню арифметичну калькуляцію позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Надаючи оцінку наданого позивачем паспорту споживчого кредиту, суд зазначає наступне. У ч.2 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Суд не приймає до уваги вказаний доказ - паспорт споживчого кредиту, оскільки він не є складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг від 23.04.2020 року або ж додатковою угодою до цього правочину. Позивачем не доведено, що умови кредитування, викладені у такому паспорті споживчого кредиту, стосуються саме договору, укладеного між сторонами 23.04.2020 року, доповнюють чи змінюють його. Окрім цього, за позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 травня 2022 року за № 393/126/20, ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. За правовою позицією Верховного Суду у постановах від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19, від 15 листопада 2023 року у справі № 204/5103/21 суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Надаючи оцінку розрахунку позивача, виписці по рахунку, суд установив, що останнім усупереч умов договору безпідставно (тобто на підставі Умов та правил надання банківських послуг, які на думку суду не можуть вважатися складовою частиною спірного договору) здійснено нарахування непогоджених та неузгоджених сторонами відсотків у розмірі 26573,73 грн., які у подальшому було зараховано у тіло кредиту. Зважаючи на викладене, дійсний розмір заборгованості становить 41012,32 грн. Відповідачем розрахунок в цій частині не заперечено та доказів його неправильності не надано, а тому у суду немає підстав сумніватися у обґрунтованості розрахунку в розмірі 41012,32 грн., який береться до уваги як розмір наявної заборгованості перед позивачем. З урахуванням презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК України), яка не спростована (правова позицією Верховного Суду, викладена у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010), зважаючи, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, з огляду на обов`язковість договору для сторін, доводи позивача щодо стягнення суми боргу у розмірі 41012,32 грн. з відповідача з наданням переконливих доказів є підставними та позов підлягає до часткового задоволення. Порушене відповідачем цивільне право позивача підлягає захисту в судовому порядку. У контексті наведеного у частині позовних вимог про стягнення 26573,73 грн., непідтверджених позивачем достатніми доказами, слід відмовити. Відповідно дост.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі пропорційному до розміру задоволених позовних вимог, які підтверджені квитанцією про сплату судового збору.

Outcome: partial