Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Львівській області, в якому просить стягнути з держави в особі Державної казначейської служби України на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень. В обґрунтування позову покликається на те, що 29.07.2023 відносно нього було складено протоколи про вчинення ним адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130 КУпАП та ст.185 КУпАП. Позивач зазначив, що постановою Золочівського районного суду Львівської області від 12 вересня 2023 року у справі №445/1776/23 провадження у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.130 КУпАП та ст.185 КУпАП щодо нього закрито у зв`язку з відсутністю події складу адміністративного правопорушення. Позивач стверджує, що факт складення відносно нього адміністративних протоколів призвів до його душевних хвилювань, поганого самопочуття, порушення його звичайного ритму життя, нераціонального витрачання його життєвого часу, обмеження свободи пересування, ініціювання службового розслідування, а також лікування наслідків стресу, спричиненого затриманням. Просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 01.02.2024 відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 14.02.2024 представник відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області - Кісіль Р.Л. через Електронний суд подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позовна заява [PERSON] не базується на нормах чинного законодавства, а тому не підлягає задоволенню. Окрім того, представник стверджує, що в матеріалах справи відсутні будь - які належні та допустимі докази, які б підтверджували порушення особистих немайнових чи процесуальних прав позивача, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань та завдання йому моральної шкоди внаслідок неправомірних дій працівників ГУ НП у Львівській області. Просив суд відмовити у задоволенні позову. 27.02.2024 представник відповідача Державної казначейської служби України - Стегній А.В. через Електронний суд подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що належним відповідачем у даній справі є Держава в особі органу яким заподіяна шкода, а не Казначейство, яке наділене лише повноваження щодо стягнення коштів на виконання судових рішень про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади. Органи Казначейства в даному випадку можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Окрім того, Стегній А.В. стверджує, що позивачем безпідставно визначено спосіб відновлення порушеного на його думку права через стягнення з держави в особі Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь відшкодування моральної шкоди у сумі 50000,00 грн., оскільки такий є необґрунтованим і не відповідає встановленому законом способу захисту. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 27.02.2024 розгляд справи відкладено та надано позивачу час на подання відповіді на відзив. Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 29.07.2023 працівником Золочівського РВП ГУ НП у Львівській області відносно [PERSON] було складено протокол серії ВАБ №971775 про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП /а.с.6/. Окрім того, 29.07.2023 працівником Золочівського РВП ГУ НП у Львівській області відносно [PERSON] було складено протокол серії ААД №173999 про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.130 КУпАП /а.с.7/. Постановою Золочівського районного суду Львівської області від 12 вересня 2023 року у справі №445/1776/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 122-4, ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та з врахуванням положень ч. 2 ст. 36 КУпАП України обрано йому покарання у виді штрафу у розмірі двісті неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400,00 грн. Провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 130 КУпАП, закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 185 КУпАП, закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення /а.с.8-10/. Постанова Золочівського районного суду Львівської області від 12 вересня 2023 року у справі №445/1776/23 набрала законної сили 23.09.2023, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначав, що факт складення відносно нього адміністративних протоколів призвів до його душевних хвилювань, поганого самопочуття, порушення його звичайного ритму життя, нераціонального витрачання його життєвого часу, обмеження свободи пересування, ініціювання службового розслідування, а також лікування наслідків стресу, спричиненого затриманням. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, складання протоколів про адміністративні правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому сам факт закриття справи про адміністративні правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18. Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, а також враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів в обґрунтування позовних вимог та не надано об`єктивних та переконливих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди у причинному зв`язку з діями відповідача, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої ним суми моральної шкоди з відповідачів, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача. При зверненні до суду з позовом позивач був звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed