Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~В липні 2023 року позивачка звернулася до суду із позовом, в якому, з врахуванням уточнених вимог, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу №840/1 квартири [ADDRESS] , який укладено 19 березня 1999 року на «Українській біржі нерухомості». Вказала, що при реєстрації договору ними були виконані всі умови договору купівлі-продажу. При укладенні договору користувалися положеннями ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», яким передбачено, що такий договір купівлі-продажу подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Проте на тепер дізналася, що нормами Цивільного кодексу передбачено обов`язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, тому просила суд визнати договір дійсним. Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, а позов задовольнити. Відповідачі та третя особа в судове засідання не з`явилися, про його дату та час повідомлялися, заяв не подали. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. 19 березня 1999 року між позивачкою та [PERSON] , [PERSON] , який діяв також від імені свої неповнолітніх дітей: [PERSON] , 1985 року народження, [PERSON] , 1987 року народження, був укладений договір №840/1 купівлі-продажу квартири по [ADDRESS] . Договір був\~укладений в\~письмовій формі\~на «Українській\~біржі нерухомості»\~та зареєстрований\~там за № 840/1. 09 квітня 1999 року він був зареєстрований в комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним №41. В той же час позивачці, як покупцю, в теперішній час стало відомо, що для розпорядження квартирою потрібно, щоб договір купівлі-продажу був укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально. Однак, на теперішній час, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу неможливе, оскільки відбулися зміни в законодавстві щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, а також через те, що помер один із колишніх власників (продавців) [PERSON] , спадщину після смерті якого прийняли діти та дружина (відповідачі). Відповідно до ст.224 ЦК України 1963 року, який діяв на той час (час укладення договору), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов`язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму. Право власності на майно, придбане за таким договором настає, відповідно до ст. 128 того ж кодексу, з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що між сторонами відбулася домовленість про купівлю-продаж квартири. На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмовій формі договір купівлі-продажу №840/1 від 19 березня 1999 року, зареєстрований на «Українській біржі нерухомості». Після укладення договору позивачка сплатила власнику повну вартість квартири і отримала її у користування та володіння. В той же час, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося, що не дає можливості [PERSON] продати її. Слід відмітити, що постановою Верховної Ради України № 1377-VIII від 19 травня 2016 року «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області був перейменований на Вітовський, а відповідно до постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX у Миколаївській області було утворено Миколаївський район (з адміністративним центром у місті Миколаєві), до складу якого увійшла і Первомайська територіальна громада (із смт. Первомайське Жовтневого району Миколаївської області), а також ліквідовано у Миколаївській області старі районні територіальні утворення, зокрема й Вітовський район. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч.1 ст.47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що його сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири. На підставі викладеного,

Outcome: approved