Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

13 грудня 2023 року до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська надійшла вищезазначена позовна заява, у якій позивач просив стягнути з відповідача на його користь надмірно виплачені кошти державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям у розмірі 4\~671,46 грн. та судові витрати. Позов мотивований тим, що з 2018 року відповідач перебуває на обліку в органах соціального захисту населення як отримувач державної допомоги малозабезпеченим сім`ям. 19 червня 2020 року відповідач звернулася до Правобережного УСЗН ДМР з заявою про призначення державної соціальної допомоги. Відповідачу була призначена державна соціальна допомога на період з 01 липня 2020 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 4\~412,36 грн. щомісячно. При перевірці особових справ отримувачів усіх видів соціальних допомог та компенсацій було виявлено, що при збільшенні розміру прожиткового мінімуму та автоматичного масованого перерахунку в програмному забезпеченні АСОПД-КОМТЕХ/СОЦ відбувся технічний збій, в зв`язку з чим відповідачу нараховані невірні суми державної соціальної допомоги, про що 29 жовтня 2020 року складено відповідне рішення. Таким чином, виявлено надмірну виплату коштів відповідачу за період з 01 липня 2020 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 5\~172,04 грн. Відповідачу були надіслані повідомлення від 06 жовтня 2021 року про припинення надання та повернення надміру виплачених коштів державної допомоги. З метою реалізації права відповідача щодо повернення бюджетних коштів у добровільному та досудовому порядку, 23 червня 2022 року та 23 січня 2023 року Правобережним УСЗН ДМР на адресу відповідача були направлені вимоги про сплату заборгованості з визначенням порядку сплати надміру отриманих коштів допомоги та банківських реквізитів Правобережного УСЗН ДМР для самостійного їх повернення. Станом на момент подання позовної заяви до суду за рішенням органу соціального захисту населення були частково утримані кошти в розмірі 500,58 грн., сума заборгованості відповідача складає 4 671,46 грн. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 грудня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради надав суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. У відзиві на позов посилалась на пропуск позивачем строку позовної давності. Також зазначила, що позивачем не доведено факту недобросовісного набуття відповідачем коштів, а також наявність рахункової помилки. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] з 2018 року перебуває на обліку в органах соціального захисту населення як отримувач державної допомоги малозабезпеченим сім`ям. 19 червня 2020 року відповідач звернулася до Правобережного УСЗН ДМР з заявою про призначення державної соціальної допомоги (а.с. 13-15). Відповідачу була призначена державна соціальна допомога на період з 01 липня 2020 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 4 412,36 грн. щомісячно. При перевірці особових справ отримувачів усіх видів соціальних допомог та компенсацій було виявлено, що при збільшенні розміру прожиткового мінімуму та автоматичного масованого перерахунку в програмному забезпеченні АСОПД-КОМТЕХ/СОЦ відбувся технічний збій, в зв`язку з чим відповідачу нараховані невірні суми державної соціальної допомоги, про що 29 жовтня 2020 року складено відповідне рішення (а.с. 18). Таким чином, виявлено надмірну виплату коштів відповідачу за період з 01 липня 2020 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 5 172,04 грн. (а.с. 20). Відповідачу було надіслано повідомлення № 558 від 06 жовтня 2021 року про припинення надання та повернення надміру виплачених коштів державної допомоги (а.с. 21). З метою реалізації права відповідача щодо повернення бюджетних коштів у добровільному та досудовому порядку, 23 червня 2022 року та 23 січня 2023 року Правобережним УСЗН ДМР на адресу відповідача були направлені повідомлення № 354 та 56 про сплату заборгованості з визначенням порядку сплати надміру отриманих коштів допомог та банківських реквізитів Правобережного УСЗН ДМР для самостійного їх повернення (а.с. 22-23). Станом на момент подання позовної заяви до суду за рішенням органу соціального захисту населення були частково утримані кошти в розмірі 500,58 грн., сума заборгованості відповідача складає 4 671,46 грн. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї. Статтею 4 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям», передбачено, що заява про надання державної соціальної допомоги подається уповноваженим представником сім`ї до місцевої державної адміністрації або до виконавчого комітету сільської, селищної ради. Виконавчий комітет сільської, селищної ради передає заяву про надання державної соціальної допомоги до місцевої державної адміністрації. У заяві дається згода сім`ї на збір інформації про неї, про її власність, доходи та майно, що необхідна для мети цього Закону. До заяви про надання державної соціальної допомоги додаються, зокрема, декларація про доходи та майно осіб, які входять до складу сім`ї. Місцеві державні адміністрації для мети цього Закону мають право користуватися всіма офіційними джерелами інформації, в тому числі й інформацією податкових органів. Державна соціальна допомога призначається з місяця звернення, якщо протягом місяця подано всі необхідні документи. Рішення про призначення державної соціальної допомоги чи про відмову в її наданні приймається місцевою державною адміністрацією протягом десяти календарних днів і наступного після його прийняття дня надсилається уповноваженому представнику малозабезпеченої сім`ї. Рішення про відмову в наданні державної соціальної допомоги має бути вмотивованим і містити роз`яснення порядку його оскарження. Порядок призначення та виплати державної соціальної допомоги встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року № 250 (в редакції постанови на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі за текстом Порядок №250) визначено, що державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям призначається і виплачується у грошовій формі малозабезпеченим сім`ям, які постійно проживають на території України, мають середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї. Згідно з п. 6 Порядку № 250 для призначення соціальної допомоги уповноважений представник сім`ї подає органу праці та соціального захисту населення, зокрема, декларацію про доходи та майно. Згідно з пунктом 12 Порядку у разі коли особами, які входять до складу сім`ї, навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на соціальну допомогу та визначення її розміру, виплата соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому виявлено порушення. На наступний строк допомога може бути призначена не раніше, ніж через шість місяців починаючи з першого числа місяця виявлення порушення. Також пунктом 25 Порядку № 250 передбачено, що виплата раніше призначеної соціальної допомоги припиняється: якщо сім`єю приховано або навмисно подано недостовірні дані про її доходи та майновий стан, що вплинули на встановлення права на соціальну допомогу і визначення її розміру, внаслідок чого були надміру виплачені кошти, - з місяця, в якому виявлено порушення. Відповідно до пункту 27 Порядку № 250 контроль за правильністю призначення і виплати соціальної допомоги здійснює орган соціального захисту населення безпосередньо та через соціальних інспекторів. Органи соціального захисту населення мають право робити запити та у строк до п`яти календарних днів з дня надходження відповідного запиту безоплатно отримувати від ДФС, інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування інформацію, необхідну для перевірки достовірності даних, отриманих від осіб, які звертаються за призначенням державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. Відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям», якщо сім`єю навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на соціальну допомогу та на визначення її розміру, виплата призначеної соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому виявлено порушення. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів існування в даному випадку рахункової помилки, що виразилась у автоматичному нарахуванні та виплаті державної соціальної допомоги в завищеному розмірі (висновку ревізії, акти перевірок чи службового розслідування тощо), на підставі яких можна було б відстежити шлях та причини виникнення помилки при нарахуванні допомоги та з`ясувати, що дана помилка є безпосередньо рахунковою помилкою, тобто такою, що виникла через технічний збій в роботі операційної системи, а не помилка, пов`язана з неналежним виконанням обов`язків службовою особою, відповідальною за обчислення та нарахування пенсії. У свою чергу, суд наголошує, що правильність виконаних Управлінням розрахунків, за якими була проведена виплата допомоги, а також добросовісність набувача презюмується, а механізм повернення надмірно сплачених сум допомоги передбачає стягнення зазначених сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини отримувача допомоги, а саме через його зловживання. Також, доказів недобросовісності та вчинення протиправних дій з боку відповідача при отриманні коштів позивачем не надано. Отже, у зазначеній справі встановлено відсутність двох обов`язкових складових, за яких відповідно до статті 1215 ЦК України можливе повернення безпідставно набутого майна, а саме: наявність рахункової помилки зі сторони позивача і недобросовісність щодо отримання державної соціальної допомоги з боку [PERSON] . Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності суд зауважує наступне. Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (61-16895св18). З урахуванням викладеного, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Правобережного УСЗН Дніпровської міської ради необґрунтовані та недоведені, а тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed