Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , а також визначити місце проживання дитини разом із батьком - [PERSON] . На обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 17.02.2014 шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 29.03.2017 встановлено місце проживання [PERSON] разом із своїм батьком - [PERSON] , а місце проживання [PERSON] - зі своєю матір`ю - [PERSON] . Проте, незважаючи на вказане рішення, діти не бажали проживати з матір`ю, тому залишилися проживати разом із батьком обидва. З вересня 2019 року старший син став студентом Київської політехніки та як кращий студент, був направлений на навчання до Бохумського міжнародного університету, що у Німеччині. З початком повномасштабного вторгнення рф на територію України та окупацією населеного пункту Херсонської області, де позивач проживав разом із дітьми, у надзвичайно важких умовах за допомогою проукраїнськи налаштованих людей йому вдалося покинути окупованому територію та вивезти молодшого сина. Оскільки дід та баба позивача з с. Ценява Коломийського району, то він переїхав проживати саме туди, де і зареєструвався разом із сином як внутрішньо переміщені особи. Молодший син продовжує проживати разом із батьком, та з 05.09.2022 навчається у 8-му класі Ценявської гімназії с. Ценява Коломийського району. Також позивач повідомив, що відповідачка 29.06.2019 зареєструвала шлюб з [PERSON] та після укладання шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », від цього шлюбу має малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Крім того, позивачу відомо, що [PERSON] спочатку військових дій виїхала разом із своєю новою сім`єю на територію рф, а звідти за кордон до Республіки Польщі, точне її місцезнаходження позивачу не відоме, від спілкування з позивачем та їх молодшим сином відмовилася, іноді спілкується зі старшим сином, тому позивачу і стали відомі факти із особистого життя відповідачки. Разом з цим, позивач вказав на те, що відповідачка абсолютно не приймає участі у вихованні дитини в жодному вигляді: не спілкується, не займається вихованням та утриманням сина, взагалі не виявляє інтересу до дитини, її внутрішнього світу, не створює умов для отримання дитиною належної освіти та формування особистості. Позивач про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача, на позовних вимогах наполягали, просили суд їх задовольнити повним обсягом. Відповідачка про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, направила суду поштовим зв`язком заяву про розгляд справи у її відсутності, повідомила суд про визнання нею позовних вимог щодо позбавлення її батьківських прав. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Пядицької ОТГ Коломийського району Івано-Франківської області направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги вважає обґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вирішив розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 04.11.2023 року було відкрито загальне провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання. 08.02.2024 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим 05.05.2010 Круглоозерською сільською радою Голопристанського району Херсонської області Україна. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим 29.06.2019 Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області. Після укладання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Відповідно до частини 8 і 9 статі 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959року, визначила принципове положення, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.3 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який складається з шести пунктів та є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише , коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, відповідно ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, у випадках коли вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Як роз`яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. із змінами № 20 від 19.12.2008 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Законодавство України, яке регулює сімейні відносини визначає, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Відповідно до п.п.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Позбавлення батьківських прав - це санкція, застосовувана в тих випадках, коли здоров`я, фізичний, психічний і моральний розвиток дитини піддається небезпеці внаслідок застосування батьками неправомірних способів здійснення батьківських прав, неналежного їхнього поводження або злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Також слід зауважити, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. У своєму рішення (справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року) суд зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Позивачем не надано належних доказів на підтвердження фактів, які можуть виступити підставами, передбаченими ч.1 ст.164 СК України, необхідними для позбавлення відповідачки батьківських прав. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України»). Відповідно до статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських прав. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» до основних завдань центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері сім`ї та дітей, служб у справах дітей є: запрошування для бесіди батьків або опікунів, піклувальників, посадових осіб до служби у справах дітей з метою з`ясування причин та умов, які призвели до порушення прав дітей, бездоглядності, вчинення правопорушень, вживати заходів щодо їх усунення. Згідно висновку служби у справах дітей П`ядицької сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету П`ядицької сільської ради від 18.08.2023 № 53, до служби у справах дітей звернувся [PERSON] щодо розгляду питання доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . 20.07.2024 зазначене питання розглянуто та встановлено, що [PERSON] тривалий час перебуває за кордоном, а її син [PERSON] проживає разом із батьком як внутрішньо переміщені особи на території П`ядицької територіальної громади. Працівнику служби вдалося поговорити з [PERSON] по телефону, яка повідомила, що перебуває за кордоном, приїхати до України не має можливості та не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав щодо сина. У висновку зазначено, що «ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків проявляється у тому, що вона: не бере участі у вихованні свого сина; не піклується про здоров`я своєї дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, не цікавиться її життям; не забезпечує матеріально малолітню дитину, та не виділяє кошти на її утримання». Враховуючи зазначені обставини, служба у справах дітей вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав. Суд ставить під сумнів вказані висновки служби у справах дітей, зважаючи на те, що висновок містить загальні фрази, не містить посилання на жодні конкретні обставини та факти, що підлягали дослідженню, та на підставі яких доказів прийнято саме такий висновок. Крім того, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачка не була запрошена на розгляд питання про доцільність позбавлення її батьківських прав службою у справах дітей. Таким чином з боку позивача відсутня активна поведінка щодо з`ясування та усунення обставин, які призвели до порушення прав дітей. Належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених в позові щодо неналежної поведінки відповідачки відносно способу життя, які б існували на час звернення до суду - не надано. На підставі наведеного, вважати, що відповідачка злісно не виконує обов`язки по вихованню дитини на даний час немає підстав. Крім того, до суду надійшла заява нібито від відповідачки [PERSON] про визнання нею позовних вимог щодо позбавлення її батьківських прав та розгляду справи у її відсутності. Суд звертає увагу на те, що вказана заява надійшла засобом поштового зв`язку, де на конверті зазначено адресу відправки: [ADDRESS] , проте у штрих коді поштового відділення, з якого відправлявся лист зазначається «Коломия», що дає підстави припускати, що лист відправлявся не з того населеного місця, яке зазначено на конверті В матеріалах справи міститься поштове повідомлення про вручення судової повістки, згідно якого [PERSON] особисто отримала судову повістку 05.02.2024 за вищевказаною адресою, що є адресою її місця реєстрації. Село Степанівка розташоване у м. Херсоні, територіально є близьким до місця знаходження суду та на сьогодні не є окупованою територією. Вказане свідчить про те, що позивачка мала можливість особисто з`явитися до суду для надання пояснень або особисто надати таку ж заяву до суду через канцелярію, де при прийомі заяви встановлюється особа заявника. Зазначені обставини дають суду підстави сумніватися у тому, що заяви про визнання позову подавалися дійсно [PERSON] . Таке намагання невстановленої особи висловити свою думку щодо позову, вдаючи з себе відповідачку, дає суду підстави вважати, що відповідачка не повідомлена та не обізнана про те, що батько дитини взагалі ставить або обговорює питання про позбавлення її батьківських прав. Одночасно зазначені обставини повністю спростовують відомості, зазначені у позові та у висновку служби у справах дітей, про перебування позивачки за межами України, у зв`язку з чим вона не може з`явитися до суду. Суд також позбавлений можливості допитати дитину у судовому засіданні, оскільки позивач не бажає приймати участь у судовому засіданні. Також, висновок про доцільність позбавлення батьківських прав не містить достатнього обґрунтування в чому полягає повне та всебічне забезпечення прав та законних інтересів дітей, як наслідок позбавлення батьківських прав батьків, які стверджують про наявність бажання виховувати та утримувати дітей. При цьому висновок не містить відомостей про позицію самої дитини щодо позбавлення його матері батьківських прав, адже дитина 20.04.2010 року народження і могла б висловити свою думку з такого важливого для неї питання. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Враховуючи викладене вище суд, враховуючи відсутність активної поведінки позивача, направленої на з`ясування причин та умов, що призвели нібито до порушення прав дитини, шляхом бесіди з відповідачкою, беручі до уваги відсутність доказів на підтвердження ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини на час звернення до суду із даним позовом, наявності/відсутності бажання відповідачки відновити спілкування з молодшою дитиною, тоді як спілкування із старшою дитиною досі триває (чого не заперечує і сам позивач у позовній заяві), а також, виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідачки батьківських прав з огляду на недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини, разом із батьком [PERSON] суд зазначає, що суд визначає місце проживання дитини з одним із батьків в разі виникнення спору з приводу цього. В даному випадку спір між сторонами з приводу місця проживання [PERSON] відсутній. Дитина проживає з разом батьком, обидва зареєстровані як тимчасово переселені особи, а тому підстав визначати його місце проживання немає. У позові [PERSON] про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] було відмовлено рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 29.03.2017 у справі № 654/82/16-ц. В даний час позивач звернувся із позовною заявою про визначення місця поживання цієї ж дитини з іншими підставами. На підстави викладеного вище, ст. ст. 150, 164 СК України,

Outcome: dismissed