Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

До Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ТОВ «Фінасова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 92105,20 грн та судових витрат. Позовна заява обґрунтована тим, що 29.10.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено кредитний договір №492146236 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Відповідно до умов цього договору кредитор зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 22000 грн 00 коп. строком до 28.11.2021, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Відповідно до умов договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», а у подальшому договору факторингу № 20102022, укладеного 20.10.2022 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до позивача перейшло право грошової вимоги за договором кредитної лінії № 492146236 від 29.10.2021 в сумі 92105,20 грн, з яких 22000,00 грн - сума заборгованості по основному боргу; 70105,20 грн - сума заборгованості по відсоткам. Справа надійшла до Заводського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю на підставі ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 01.11.2023. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.12.2023, було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам було надано час для подання заяв по суті. Відповідачем подано до суду відзив, в якому зазначено, що з документів, наданих позивачем, в підтвердження своїх доводів, неможливо встановити доведеність набуття ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги до відповідача за кредитним договором № 492146236, тобто відсутні правові підстави вважати ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» є правонаступником позикодавця, а саме ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Також відповідач зазначає, що з аналізу положень ст.ст 509, 510, 512, 514, 1077, 1078 ЦК України, відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, а з вказаних в позові договорів факторингу вбачається, що право вимоги від первісного кредитора - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перейшло до нових кредиторів починаючи ще 28.11.2018, а сам договір кредитної лінії № 492146236 був укладений 29.10.2021, тобто майже через три роки після укладення договору факторингу, що взаємовиключає одне одного, оскільки за договором факторингу права вимоги є похідними від кредитного договору, а отже не може бути укладеним раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. Тобто, на думку відповідача, було здійснено передачу невизначених вимог, оскільки жодної визначеної вимоги, що існувала б у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо відповідача на момент укладення договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 в останньому не вказано. Також, відповідач звертає увагу, що доказів на підтвердження оплати за договором про відступлення права вимоги позивачем не надано, а відтак вважає, що у задоволенні позову потрібно відмовити. 11.01.2024 позивачем подано відповідь на відзив, в якому наполягає на тому, що позивач надав суду належні та допустимі докази, які підтверджують факт переходу права грошовоі? вимоги від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» відносно [PERSON] , а твердження відповідача щодо не доведення позивачем факту переходу права грошовоі? вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки, зазначені договори не визнані судом недіи?сними, а відтак діє презумпція правомірності правочину. Також, звертає окрему увагу, що кредитнии? договір № 492146236 від 29.10.2021 містить умови стосовно права кредитора відступати право грошовоі? за кредитним договором або укладати договір факторингу з третіми особами, а чинним законодавством не заборонено відступлення маи?бутніх вимог. 17.01.2024 відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в якому наголошує на тому, що позивач не набув прав нового кредитора за вказаним кредитним договором, а тому його права не порушені, і як наслідок не підлягають судовому захисту. Крім того відповідач зазначає, що умовами додаткової угоди до договору факторингу від 28.11.2018 узгоджено, що за відступлення права вимоги ТОВ «Таліон Плюс» сплачується ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» сума фінансування, однак доказів на підтвердження сплати якої за отримання права вимоги до [PERSON] матеріали справи не містять. За таких обставин відповідач вважає, що до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» не перейшло право вимоги за кредитним договором № 492146236 від 29.10.2021, отже ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» не набув прав нового кредитора за вказаним договором, що, в свою чергу, спростовує дійсність наступного переходу права вимоги від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві заявляв про проведення розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, заявила про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог заперечує, з підстав зазначених у відзиві та запереченні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 29.10.2021 [PERSON] укладено договір кредитної лінії № 492146236. Договір підписано електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. Згідно умов кредитного договору кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 22000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику (п.1.1 Договору). Сума кредитного ліміту, вказана в п. 1.1. Договору, це максимальна сума кредиту, яка протягом строку дії Договору одночасно може бути у розпорядженні позичальника (п.1.2 Договору). Кредитодавець надає перший Транш за Договором в сумі 22000 грн одразу після укладення Договору, який має бути повернуто до 28.11.2021 (п. 1.3 Договору). Кредитна лінія надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту (п. 1.7 Договору). Сторони погодили, що встановлений строк надання кредиту може бути продовжено позичальником, шляхом здійснення оплати всіх фактично нарахованих процентів (п. 1.8 Договору). За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, порядок нарахування яких встановлений п.п.1.9.1.-1.9.3. Договору. Відповідно до платіжного доручення від 29.10.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» згідно договору № 492146236 від 29.10.2021 на рахунок [PERSON] перераховано кошти в розмірі 22000 грн. 28.11.2018 укладено договір факторингу № 28/1118-01 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», а також додаткову угоду №26 від 31.12.2020 до цього договору факторингу. Відповідно до додаткової угоди №26 від 31.12.2020, сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції. Відповідно до нової редакції договору, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (п.2.1. Договору). Право вимоги-права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (п. 1.3. Договору). Наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує (п. 4.1 Договору). Фактор має право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати право вимоги на користь третіх осіб (п. 5.3.3. Договору). Договір набуває чинності та всі права та обов`язки сторін за цим договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, та скріплення печатками (за наявності її у сторони) (п. 8.1. Договору). Відповідно витягу з реєстру боржників № 167 від 04.01.2022 до Договору факторингу № 28/1118-01 укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», за № 501 значиться боржник [PERSON] , кредитний договір № 492146236 від 29.10.2021 загальна заборгованість 59325,20 грн. 20.10.2022 між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №20102022. За умовами цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. (п. 2.1 Договору). Згідно витягу з реєстру прав вимоги №2 від 06.03.2023 до договору факторингу № 20102022 значиться інформація щодо боржника [PERSON] , кредитний договір № 492146236, загальна заборгованість 92105,20 грн. Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «Таліон Плюс» за кредитним договором № 492146236 від 29.10.2021 станом на 06.03.2023 заборгованість складає 92105,20 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ч.7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Згідно ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, матеріалами справи доведено факт укладення 29.10.2021 [PERSON] договору кредитної лінії № 492146236 з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Розглядаючи законність правонаступництва позивача за грошовою вимогою за цим кредитним договором, суд виходить з такого. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно до ст. 512 ЦК України , кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою . Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України , правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору. Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2018 в справі №914/868/17, від 18.10.2018 у справі № 910/11965/16. Крім того, Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 в справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Встановлюючи дійсність майбутньої вимоги, що переходить до нового кредитора необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 в справі № 752/8842/14-ц. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Так, судом встановлено, що договір кредитної лінії № 492146236 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] був укладений 29.10.2021, тоді як договір факторингу № 28/1118-01 28.11.2018 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», на який посилається позивач як на підставу переходу до нього права вимоги до боржника [PERSON] , №28/1118-01, був укладений 28.11.2018, тобто, на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником. Право вимоги до [PERSON] вказано лише у реєстрі від 04.01.2022 і не існувало на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018. Права майбутньої вимоги на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» щодо [PERSON] на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018 не було, та сторони не могли передбачити, що 29.10.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» буде укладено договір з [PERSON] . Лише 20.10.2022 на підставі договору факторингу від 28.11.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» передало фактору ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Однак право вимоги за кредитним договором з [PERSON] даний пакет не могло входити. За таких обставин передати право вимоги за зобов`язанням, яке взагалі не існувало на момент укладення договору факторингу неможливо. А тому право вимоги до боржника [PERSON] ТОВ «Таліон Плюс» за договором факторингу від 28.11.2018 набуто не було. Та відповідно не могло бути передано в подальшому за договору факторингу від 20.10.2022 №20102022 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Таким чином, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не набуло прав первісного кредитора, а отже не має права пред`являти свої вимоги за кредитним договором № 492146236 укладеним 29.10.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] . Крім того, позивачем не надано суду доказів на підтвердження оплати за договорами факторингу від 28.11.2018 та від 20.10.2022 . Доводи позивача щодо презумпції правомірності правочину не заслуговують на увагу, адже передача за правочином невизначених вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Відсутність порушеного, не визнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Зокрема, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 в справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 в справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 в справі № 910/12787/17. На підставі викладеного суд відмовляє у задоволені позову. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові на позивача. Сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір, у зв`язку з відмовою у позові, необхідно залишити за позивачем.

Outcome: dismissed