Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона з 03 липня 1984 року працює на різних посадах на підприємстві відповідача у Криворізькій дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» прийомоздавальником вантажу та багажу, а з 13 квітня 2023 року агентом комерційним. За період з 2017-2021 роки перебувала у щорічних відпустках та користувалась правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення. Однак така допомога була виплачена не в повному обсязі та не відповідала розміру встановленому умовами Колективного договору. Позивач вважає, що відповідач порушує умови п.3.1.14 Колективного договору щодо розміру допомоги на оздоровлення, чим допускає тривале порушення прав працівників. Недоплачена сума матеріальної допомоги на оздоровлення за вказаний період становить 7 617,75 грн, яку просить стягнути з відповідача на її користь та понесені витрати на правову допомогу в розмірі 2 500,00 грн. Відповідач подав відзив на позов. Вважає позовні вимоги безпідставними. У відзиві вказує, що пунктом 3.1.14 Колективного договору, укладеним між адміністрацією та Криворізькою територіальною профспілковою організацією встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. В подальшому, відповідно до п.3,5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України «№1774-YІІІ від 06 грудня 2016 року встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Зокрема, у пункті 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року зазначено: «Установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Таким чином, з прийняттям закону було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітньої плати, як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалась як розрахункова величина мінімальна заробітна плата. У зв`язку з цим за спільним рішенням відповідача та президії Криворізької територіальної профспілкової організації спільним рішенням, викладеним у формі постанови від 31 березня 2017 року №П-5-8 г/а постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року у колективному договорі замість величини мінімальної заробітної плати величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Зазначає, що позивач не наводить в чому саме для нього наступило погіршення та які саме суттєві умови трудового договору порушуються в даному випадку, а саме, чи має місце зміна розміру матеріальної допомоги у вигляді 40 відсотків, тобто ті основні умови трудового договору, який укладений нею під час прийняття позивача на роботу. Також відповідач не погоджується з розміром заявлених на відшкодування витрат на професійну правову допомогу в розмірі 2\~500,00 грн, вважає їх завищеними, необґрунтованими та неспівмірними із складністю справи та виконаною адвокатом роботою. У задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі та зменшити розмір витрат позивача на правову допомогу. Крім того, відповідач вказує, що позивачем пропущено строки звернення до суду. Ухвалою від 11 січня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідив матеріали справи, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач з 03 липня 1984 року працює на різних посадах у Криворізькій дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» прийомоздавальником вантажу та багажу, а з 13 квітня 2023 року агентом комерційним. Із розрахунків заробітної плати позивача видно, що їй була нарахована матеріальна допомога у липні 2017 року в розмірі 2 105,00 грн, у вересні 2018 року 2 301,25 грн, у вересні 2019 року - 2\~508,75 грн, у жовтні 2020 року 2 746,25 грн, у липні 2021 року 4 540,00 грн. На конференції трудового колективу 18 березня 2015 року прийнятий Колективний договір між адміністрацією та трудовим коллективом на 2015 рік. Спільними постановами керівництва Криворізької дирекції залізничних перевезень РФ «Придніпровська залізниця» та Криворізької територіальної профспілкової організації за №П-3 від 31 січня 2017 року, №П-8-25 від 12 січня 2018 року, №П-2-25г від 04 січня 2019 року, П-9-11г від 02 січня 2020 року, П-11-89г від 28 грудня 2020 року продовжено термін дії вищевказаного колективного договору. Згідно зі ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Як видно з матеріалів справи, пунктом 3.1.14 Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом на 2015 рік (термін дії якого було продовжено) встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 % тарифної ставки чи посадового окладу, на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. При цьому, відповідно до спільної Постанови Криворізької дирекції залізничних перевезень та президії Криворізької територіальної профспілкової організації від 31 березня 2017 року №П-5-8 г/а постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року у колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Відповідно до спільної Постанови Криворізької дирекції залізничних перевезень та президії Криворізької територіальної профспілкової організації з №П-13-85г від 10 червня 2021 року постановлено внести зміни до колективного договору, а саме: пункт 3.1.14 викласти в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року». Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1\~600,00 грн, а отже 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 2\~000,00 грн, в той час як розмір мінімальної заробітної плати по Україні був встановлений на рівні 3\~200,00 грн. Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1\~860,00 грн, а отже 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 2\~325,00 грн, в той час як розмір мінімальної заробітної плати по Україні був встановлений на рівні 3\~723,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1\~921,00 грн, а отже 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 2 401,25 грн, в той час як розмір мінімальної заробітної плати по Україні був встановлений на рівні 4\~173,00 грн. Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2\~102,00 грн, а отже 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 2 627,50 грн, в той час як розмір мінімальної заробітної плати по Україні був встановлений на рівні 4\~723,00 грн. Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2\~270,00 грн, а отже 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 2 837,50 грн, в той час як розмір мінімальної заробітної плати по Україні був встановлений на рівні 6\~000,00 грн. Згідно з п.1.4 Колективного договору, необхідні зміни і доповнення до колективного договору можуть вноситися за взаємною домовленістю сторін, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці,трудові та соціально-економічні інтереси працівників, які встановлено чинним законодавством та колективним договором і затерджуються на спільному засіданні адміністрації і профспілкового комітету, а всі інші - на конференції трудового колективу. Таким чином, прийняття 31 березня 2017 року спільної постанови, якою застосовувано з 01 квітня 2017 року у колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» призвело до погіршення становища працівників порівняно із законодавством. Окрім того, враховуючи положення п.1.4 Колективного договору, самостійне вирішення керівництвом питання щодо застосування розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами суперечить вимогам Колективного договору, а отже не підлягає застосуванню при визначені розміру матеріальної допомоги на оздоровлення величина «125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2\~000,00 грн. Встановлено, що різниця між вказаними величинами має місце і в наступних роках, тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не Постанова від 31 березня 2017 року №П-5-8 г/а, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.14 Колективного договору. При цьому, суд враховує положення статті 9 КЗпП України, згідно якої умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, та констатовано, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Суд не приймає доводи відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст.22, 58 Конституції України, ст.9 КЗпП України, суд приходить до висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю, не мають зворотньої сили. Як вже зазначалося вище, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3\~200,00 грн, тоді як прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1\~600,00 грн. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Таким чином, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року, погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив його право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги. Суд також вважає, що прийняття вказаного Закону № 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року не створює юридичних наслідків та перешкод для застосування п.3.1.14 Колективного договору в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається виключно Колективним договором. Твердження ж відповідача про те, що, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року, фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, судом не приймаються, так як вказані зміни потягли зміну реального розміру матеріальної допомоги, про що зазначено вище. Таким чином, під час розрахунку та виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення підлягають застосуванню вимоги п. 3.1.14 Колективного договору, згідно з якими матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу, на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Оскільки виплата матеріальної допомоги позивачу відбувалася у відповідні роки, суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої на кожен рік в період з 2017 по 2021 рік. Перевіривши наведені\~позивачем розрахунки,\~суд погоджується\~з ними\~і вважає,\~що з\~відповідача на\~користь позивача\~підлягає стягненню\~недоплачена сума\~матеріальної допомоги\~на оздоровлення\~в розмірі 7 617,75 грн, яка складається з: - 1 095,00 грн недоплаченої допомоги за 2017 рік (3\~200,00 грн 2 105,00 грн); - 1\~421,75 грн недоплаченої допомоги за 2018 рік (3 723,00 грн 2 301,25 грн); - 1 664,25 грн недоплаченої допомоги за 2019 рік (4\~173,00 грн 2\~508,75 грн); - 1 976,75 грн недоплаченої допомоги за 2020 рік (4\~723,00 грн 2 746,25 грн); - 1 460,00 грн недоплаченої допомоги за 2021 рік (6\~000,00 грн 4 540,00 грн). Твердження відповідача щодо правомірності проведених виплат матеріальної допомоги, які викладені ним у відзиві на позовну заяву, суд також відхиляє, оскільки жодних доказів на спростування доводів позивача та підтвердження правомірності проведених виплат, суду не надано.\~\~\~ Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням вищенаведеного, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог та стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 8\~075,25 грн. Щодо доводів відповідача про застосування позовної давності, суд звертає увагу на ту обставину, що згідно ч.2 ст.233 КЗпП Україниу редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Крім того, за п.1 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, що тривав протягом всього спірного періоду, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. За таких обставин позовна давність у даній справі не підлягає застосуванню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позову на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в розмірі 1 073,60 грн. Відповідно до приписів ст. 133, 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем були надані суду: копія ордеру, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, договір про надання правової допомоги; акт про надання правової допомоги, відповідно до якого адвокатом були надані позивачу послуги: усна консультація та складення позовної заяви (підготовка правової позиції, аналіз судової практики), ксерокопіювання позову та доданих документів, подання позову, на загальну суму 2\~500,00 грн; квитанція про сплату позивачем послуг адвоката в сумі 2 500,00 грн. Відповідач у відзиві просить зменшити розмір витрат на правову допомогу. Вказує, що на його думку ці витрати є необґрунтовано завищеними та не потребували значного часу адвоката, оскільки нею подано значну кількість аналогічних позовів, обставини у яких є однаковими, позовні вимоги обґрунтовані одними й тими ж доказами, однаковий шаблон позову використовується адвокатом по всім спорам цієї категорії з незначними правками. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таку правову позицію викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19. Надаючи оцінку переліченим послугам правничої допомоги, суд зазначає, що сума 2 500,00 грн не є значною порівняно з обсягом роботи та часом, витраченим адвокатом на складання даного позову. Заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим та співмірним, що відповідає вимогам ч.4 ст. 137 ЦПК України. При цьому, складання позовної заяви та проведення розрахунків недоплаченої допомоги на оздоровлення теж потребує часу та зусиль, як і виготовлення копій документів учасникам процесу, та подання позову до суду.\~Відповідачем не доведено, що шаблон для складання позовів даної категорії спору не був розроблений представником позивача, а складання позову та його подання до суду не вимагало від нього будь-яких зусиль. Враховуючи викладене, витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved