Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області, про відібрання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та про повернення позивачу як батьку малолітньої дитини [PERSON] за місцем проживання, адреса якого: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що [PERSON] та [PERSON] з жовтня 2014 року по квітень 2022 року перебували у шлюбі, в цей період у позивача та відповідача народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Факт батьківства позивача визнається [PERSON] як матір`ю, так і дитиною [PERSON] . \~ \~ \~ \~Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 17 березня 2022 року по справі № 184/203/22, провадження номер 2/184/184/22, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. \~ \~ \~ \~Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2023 року по справі № 184/333/22, номер провадження 2/184/16/23, позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Як пояснив позивач, за відсутності згоди [PERSON] на виїзд дитини за межі м. Покров, у червні 2023 року [PERSON] виїхала з м. Покров Дніпропетровської області у невідоме місто разом сином [PERSON] , [INFO] , відмовляється повідомити про місце перебування відповідача та дитини, ігнорує вимоги працівників поліції та Виконавчого комітету Покровської міської ради про повідомлення місця проживання (перебування), а також не надає інформацію, де навчається дитина. Станом на березень 2024 року позивачу не відоме місце перебування відповідача та дитини [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що відповідач перебуває у стосунках особою на ім`я [PERSON] , [INFO] , проте, дані цієї особи можуть бути не точними. [PERSON] є раніше судима особа, яка негативно ставиться до дитини [PERSON] , [INFO] , може завдати непоправної шкоди дитині або вчинити інший злочин стосовно цієї дитини. [PERSON] неодноразово телефонував [PERSON] , вимагав кошти, погрожував. [PERSON] зазначає, що поведінка [PERSON] викликає у позивача занепокоєність, бо розмови є дуже агресивні та не адекватні, а ця особа проводить час поруч з дитиною [PERSON] , [INFO] . Позивач вважає, що перебування сина [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , суперечить інтересам дитини, ставить під загрозу здоров`я дитини, [PERSON] не має належних побутових умов, дитина перебуває під постійним психологічним тиском з боку оточуючих. \~ \~ \~ \~Відповідач в судові засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання відповідача належним чином повідомлялось, будь-яких документів до суду [PERSON] не надала. Третя особа - Орган опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явилася, але надала до суду письмову заяву про розгляд справи в її відсутність, проти задоволення позову не заперечували. Крім того, на офіційному веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про виклик до суду відповідача, з огляду на що відповідач, відповідно до п.11 ст.128 ЦПК України вважається таким, що отримав судову повістку. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом досліджено наступне: позовна заява від 19 грудня 2023 року, копія паспорта [PERSON] , копія картки фізичної особи платника податків [PERSON] , копія паспорта [PERSON] , копія картки платника податків [PERSON] , копія Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2023 року по справі № 184/333/22, номер провадження 2/184/16/23, копія свідоцтва про народження від 09 березня 2017 року серії [NUMBER] , копія свідоцтва про шлюб від 03 жовтня 2014 року; копія Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 17 березня 2023 року по справі № 184/203/22, провадження номер 2/184/184/22, копія Декларації № 0001-Р4М8-М7А0, копія Договору купівлі продажу від 25 вересня 2006 року, копія Витягу з Державного реєстру правочинів від 25 вересня 2006 року, копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 жовтня 2006 року; копія Довідки № 345/07-71 від 01 грудня 2023 року, копія Виробничої характеристики щодо [PERSON] , копія листа від 15 червня 2022 року № 447/1, копія Психологічного висновку роботи психолога ЦСС ПМР ДО з малолітнім [PERSON] , копія листа № 3860/02/22-2023 від 20 липня 2023 року; копія витягу з ЄРДР № 12023041360000483, копія [PERSON] про процесуальні права та обов`язки потерпілого, копія Заяви від 12 грудня 2023 року в ВП № 2 НРУП ГУНП в Дніпропетровській області, копія Заяви від 12 грудня 2023 року в ВП № 2 НРУП ГУНП в Дніпропетровській області, копія Скарги від 18 грудня 2023 року в Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області, копія Заяви від 12 грудня 2023 року в Службу у справах дітей виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, копія Талону повідомлення єдиного обліку № 8030 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію; копія Талону повідомлення єдиного обліку № 3267 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, копія Талону повідомлення єдиного обліку № 372 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію; диски з записами розмов. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 5 та ч. 7 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справ. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як визначено у ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з жовтня 2014 року по квітень 2022 року перебували у шлюбі. У період, коли позивач та відповідач перебували у шлюбі, в них народився син [PERSON] , [INFO] . \~ \~ \~ \~У Свідоцтві про народження від 09 березня 2017 року серії [NUMBER] , що видане Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, вказано, що [PERSON] є батьком [PERSON] . \~ \~ \~ \~ [PERSON] визнавав та визнає себе батьком [PERSON] , [INFO] , даний факт визнається [PERSON] , так і дитиною [PERSON] , який вважає відповідача батьком, а також підтверджується наданими суду доказами. \~ \~ \~ \~Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 17 березня 2022 року по справі № 184/203/22, провадження номер 2/184/184/22, було розірвано шлюб, зареєстрований 03 жовтня 2014 року Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №191, між [PERSON] та [PERSON] . \~ \~ \~ \~Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2023 року по справі № 184/333/22, номер провадження 2/184/16/23, (надалі за текстом Рішення суду від 20 вересня 2023 року) позов [PERSON] , до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини із батьком задоволено, визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Покров Дніпропетровської області, з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , а зустрічний позов [PERSON] з вимогами до [PERSON] , третя особа - Покровська міська рада Дніпропетровської області в особі органу опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та про стягнення аліментів на утримання дитини, залишено без розгляду. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що позивач мав та має стабільну роботу, станом на березень 2024 року [PERSON] працює на посаді дозувальника шихтових компонентів 3 розряду на Богданівській агломераційно-збагачувальній фабриці АТ «ПОКРОВСЬКИЙ ГЗК», має власне житло, згідно з Договором купівлі-продажу від 25 вересня 2006 року № 3344 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 жовтня 2006 року № 12271478, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~У Рішенні суду від 20 вересня 2023 року встановлено, що вбачається з висновку органу опіки та піклування, затвердженого Рішенням виконавчого комітету від 20 травня 2022 року № 116/06-53-22, службою у справах дітей виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області 22 березня 2022 року проведено обстеження умов проживання [PERSON] за адресою мешкання: [ADDRESS] , та встановила, що квартира двокімнатна, в наявності необхідні меблі, побутова технічка. Для дитини облаштовано окрему кімнату, зроблено сучасний ремонт, в наявності диван, письмовий стіл, місце для зберігання особистих речей. Умови проживання задовільні. Орган опіки та піклування зазначає, що малолітній [PERSON] відвідував КЗДО № 13 з 28 вересня 2018 року, був вихованцем спеціалізованої групи для дітей зі зниженим зором. Оформленням документів, необхідних для влаштування дитини до ЗДО, займався [PERSON] як батько дитини, заклад освіти дитина відвідувала систематично, наявні пропуски у зв`язку зі станом здоров`я. [PERSON] як батько постійно приводив та забирав сина з освітнього закладу, тісно співпрацював з педагогами та іншими працівниками даного закладу з питань розвитку та виховання сина. Дитина мала охайний зовнішній вигляд, забезпечена необхідним канцелярським приладдям, спортивною формою, змінним одягом, за станом якого ретельно слідкував саме батько [PERSON] . У випадках, коли за дитиною приходила мати [PERSON] , на звертання педагогів з приводу вирішення будь-яких питань, пов`язаних з дитиною, переадресовувала вирішення цих питань до батька [PERSON] . В Рішенні від 20 вересня 2023 року вказано, що [PERSON] не має власного житла. В Рішенні від 20 вересня 2023 року зазначено, що судом досліджено психологічний висновок роботи психолога ЦСС ПМР ДО з малолітнім [PERSON] від 26 квітня 2022 року № 352. Відповідно до цього висновку, з 18 квітня 2022 року по 20 квітня 2022 року проводилось психологічне обстеження малолітнього [PERSON] з метою діагностування особливостей внутрішньо-сімейних відносин в родині, визначення фактів насильства по відношенню до дитини та прихильності останнього до одного з батьків. За результатами проведення проективних методик було визначено, що дитина надає перевагу у спілкуванні та взаємодії з батьком, має емоційну прив`язаність до сестри. Всіх інших членів сім`ї виключає із зони взаємодії. Факт фізичного насильства не підтверджується. Враховуючи викладене, спеціаліст зазначає, що за результатом психологічної діагностики малолітнього [PERSON] було визначено, що найбільш емоційно-привабливі відносини у хлопчика з батьком та сестрою, виключення інших членів сім`ї свідчить про напружені відносини з ними. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що у червні 2023 року [PERSON] без дозволу та згоди [PERSON] виїхала з м. Покров Дніпропетровської області у невідоме місто разом з дитиною [PERSON] , [INFO] , відповідач без згоди позивача забрала документи з КОМУНАЛЬНОГО ЗАКЛАДУ «ЛІЦЕЙ № 6 ПОКРОВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ». \~ \~ \~ \~Як вказано у ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У ст.\~3\~Конституції України\~визначено,\~що людина,\~її життя\~і здоров`я,\~честь і\~гідність,\~недоторканність і\~безпека визнаються\~в Україні\~найвищою соціальною\~цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до\~ст.\~68\~Конституції України,\~кожен зобов`язаний\~неухильно додержуватися\~Конституції України\~та законів\~України,\~не посягати\~на права\~і свободи,\~честь і\~гідність інших\~людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Як визначено у ст. 129 1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Суд бере до уваги, що згідно до Рішення від 20 вересня 2023 року місце мешкання дитини [PERSON] визначено з позивачем як з батьком, дане рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання. Відповідно до ст. 3, ст. 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст. Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст. 18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч.1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. У рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При цьому, у рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Дитина має право на особливе піклування та\~повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. У постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року в справі 542/1428/18 зроблено висновок про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Судом взято до уваги твердження позивача, яке не спростовано відповідачем, що дитина [PERSON] не має належних умов для проживання, може зазначали психологічного або фізичного насильства з боку третіх осіб, не має доказів належного виконання [PERSON] батьківських обов`язків. \~ \~ \~ \~Положення ст. 162 Сімейного кодексу України спрямовані захистити права того з батьків, з ким на підставі закону або рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Як визначено у ч. 1 ст. 162 Сімейного кодексу України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Відповідно до ч. 2 ст. 162 Сімейного кодексу України, особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. \~ \~ \~ \~Повторно наголошую, що відповідно до ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. У частині 2 вищевказаної статті зазначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. \~ \~ \~ \~Як вказано у ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. \~ \~ \~ \~Згідно частин другої, третьої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. \~ \~ \~ \~Як визначено у ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Суд зазначає, що обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались. Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Хаджинастасіу проти Греції національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Кузнецов та інші проти Російської Федерації зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Проніна проти України), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії). Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Роуз Торія проти Іспанії, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії, параграф 32). Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16. У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до пункту 5 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved