Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

у жовтні 2023 року представник позивача ТОВ «Кей-колект» звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] три проценти річних у розмірі 23 170,89 грн; інфляційні втрати у розмірі 123 908,21 грн; сплачену суму судового збору у розмірі 2 684 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 21.02.2008 року між АКіБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11302470000. У зв`язку із невиконанням [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у останньої виникла заборгованість. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.06.2012 року стягнуто з [PERSON] на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 257 523,80 грн. 11.06.2012 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-колект» укладено договір факторингу, за умовами якого право вимоги кредитної заборгованості до боржника за кредитним договором № 11302470000 від 21.02.2008 року перейшло від АТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-колект». Станом на день звернення до суду з позовом, заборгованість позичальником [PERSON] не погашена. Обґрунтовуючи позовні вимоги положеннями ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума трьох процентів річних, нарахованих за період з 15.09.2020 до 14.09.2023 року у розмірі 23 170,89 грн, а також сума інфляційних втрат, нарахованих за період з 15.09.2020 року по 31.08.2023 року у розмірі 123 908,21 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шевченко Т.М. від 11.10.2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 20-21). Копія ухвали про відкриття провадження у справі, примірник позовної заяви з додатками було направлено відповідачу за адресою місця реєстрації, однак не отримані останнім у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення на поштовому відділенні. За таких обставин, суд надходить до висновку про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, із постановленням заочного рішення по суті спору. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21.02.2008 року між АКіБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11302470000, за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику, а позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використати, і повернути банку кредитні кошти (кредит) у сумі 22 295 доларів США та сплатити проценти за користування кредитом. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 112 589,75 грн. Термін повернення кредиту не пізніше 23.02.2015 року (а.с. 4-8). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.05.2012 року, постановленим у цивільній справі № 2-1740/12 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість у сумі 257 523,80 грн та судовий збір у розмірі 2 823 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.12.2013 року замінено сторону виконавчого провадження - стягувача ПАТ «УкрСиббанк» - у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа № 2-1740/12, виданого 13.06.2013 року Голосіївським районним судом м. Києва, на нового стягувача ТОВ «Кей-колект». Доказів, які б свідчили про виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.05.2012 року боржником [PERSON] , в розпорядження суду не надано та матеріали справи таких доказів не містять. Предметом позову у даній справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, у зв`язку із неналежним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України), у останнього виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідно до якого йому було надано кредит з кінцевим терміном погашення до 23.02.2015 року включно. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, з ухваленням Голосіївським районним судом м. Києва 15.05.2012 року рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 21.02.2008 р. зобов`язання відповідача зі сплати заборгованості за кредитним договором від 21.02.2008 року не припинилося та фактичного виконання ним грошового зобов`язання не відбулось. Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, в межах строку, передбаченого ст. 257 ЦК України, за період з 15.09.2020 року по 14.09.2023 року. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком 3 % річних, інфляційних втрат, вважає його вірним та ґрунтовним, і приймає його. За встановлених обставин, суд надходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 684 грн слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved