Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

09.08.2023р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просив стягнути з відповідачки суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми в загальному розмірі 298270,27грн.. Відповідачка не скористалась своїм правом щодо подання відзиву, передбаченим ч.1 ст.191 ЦПК України, та відзив на позовну заяву до суду не надіслала. 25.01.2024р. суд своєю ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 28.02.2024р. (а.с.41). 26.02.2024р. до суду надійшло клопотання від представника відповідачки адвоката Остапишеної Л.С. про передачу справи за підсудністю, а також заявлено клопотання про проведення засідання, що призначено на 28.02.2024р., без участі відповідачки та її представника (а.с.50-51, 52-54). Однак, повноваження адвоката як представника відповідачки в порушення вимог ч.4 ст.62 ЦПК України не підтверджено довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». 27.02.2024р. від представника позивача адвоката Юдіна О.Ю. надійшло клопотання про проведення засідання, що призначено на 28.02.2024р., за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.56). Інших клопотань від сторін не надходило. Між тим, суд вважає за необхідне зазначити, що клопотання представника відповідачки про передачу справи за підсудністю до іншого суду, у будь якому випадку, задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Як вбачається з позовної заяви, позивач у якості підстави позову послався на те, що сторони уклали між собою договір купівлі-продажу належної відповідачці земельної ділянки, який, на думку позивача, є нікчемним, а кошти, які відповідачка отримала за нікчемним договором у наслідок його недійсності, є коштами, отриманими без передбачених законом підстав, а тому підлягають стягненню з відповідачки. При цьому, позивач цілком слушно вказав у позові, що як було наголошено у постанові Верховного Суду у справі №638/1988/17 від 10.04.2019р. правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно. З цього приводу у п.п.7.25, 7.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021р. у справі №911/2390/18 було сформовано правовий висновок, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. Тому до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, поширюються правила виключної підсудності. Оскільки земельна ділянка, яка була предметом договору купівлі-продажу, розташована у Подільському (колишньому Савранському) районі Одеської області, то ця справа про стягнення боргу, який виник «з приводу нерухомого майна», підсудна виключно Савранському районному суду Одеської області (ч.1 ст.30 ЦПК України). Враховуючи неявку відповідачки та її представника повідомлених належним чином про дату, час і місце судового засідання (а.с.43), про що також свідчать відомості, що містяться у клопотанні останньої про передачу справи за підсудністю (а.с.50-51, 52-54), а також неподання відповідачкою відзиву та згоду представника позивача на ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України провести заочний розгляд справи за відсутності учасників справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення. Згідно з ч.2 ст.247 цього Кодексу у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вирішуючи справу по суті, суд виходить з правової позиції, що висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі №464/3790/16-ц, відповідно до якої, розписка сама по собі не є договором, а є лише підтвердженням такого договору, який був укладений між сторонами, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей. З огляду на вказану правову позицію, суд встановив, що 18.07.2016р. позивач та відповідачка уклали між собою договір купівлі-продажу належної відповідачці земельної ділянки, а саме земельної ділянки площею 3,900га, право на яку підтверджено державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №066050, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виданого на ім`я [PERSON] (а.с.7, 15). Після отримання вказаного державного акту на право приватної власності на землю [PERSON] у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Кривоозерського районного управління юстиції Миколавської області 09.12.2008р. (а.с.16). В оплату вартості вказаної земельної ділянки відповідачка отримала від позивача 130000,00грн.. Ці обставини підтверджуються розпискою, яка була складена та підписана відповідачкою (а.с.7). Жодних заперечень з приводу достовірності поданого доказу (розписки) з боку відповідачки не надходило, тому у суду немає підстав ставити під сумнів цей доказ (ч.ч.2, 4 ст.12, ч.ч.1, 7 ст.81 ЦПК України). Разом з тим, на момент передачі грошей та складання розписки діяли вимоги п.б) ч.15 Розділу X. ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Земельного кодексу України, згідно яких «до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).». Крім того, відповідно до положень ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. З матеріалів справи вбачається, що сторони не дотримались вимог щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК України). Як встановлено ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст.216 ЦК України). Згідно зі ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Враховуючи, що відповідачка безпідставно за нікчемним правочином набула у власність 130000,00грн., то у неї виник обов`язок повернути ці гроші позивачу. При цьому, позивач зазначає, що виконуючи свій обов`язок з повернення безпідставно отриманих грошових коштів, відповідачка 31.01.2019р. повернула позивачу 1000,00грн., а 11.11.2021р. ще 1500,00грн.. Проти цих обставин відповідачка також не заперечувала. Таким чином, сума основного боргу становить 127500,00грн. (130000,00грн. 1000,00грн. 1500,00грн.), які позивач і просить стягнути з відповідачки. Щодо правових наслідків неналежного виконання відповідачкою обов`язку з повернення безпідставно отриманих грошей (ч.1 ст.1212 ЦК України), суд зазначає, що це має своїм наслідком застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України, згідно яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З цього приводу, у постанові Верховного Суду від 18.10.2018р. у справі №910/11965/16 був зроблений правовий висновок, відповідно до якого дія ст.625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст.1212 цього Кодексу. Тому, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016р. у справі №910/22034/15, від 01.10.2014р. у справі №6-113цс14, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018р. у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018р. у справі №14-16цс18. Отже, зважаючи на юридичну природу цих правовідносин між сторонами, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч.2 ст.625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (така правова позиція викладена також Верховним Судом України у справі №910/17078/15 (3-610гс16) та Верховним Судом у постанові від 15.03.2018р. у справі №910/9978/15). Відповідно до розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції, наданому позивачем у додатку №1, сума боргу з врахуванням індексу інфляції становить 271332,38грн. (а.с.8-12), а згідно розрахунку трьох процентів річних від простроченої суми (додаток №2), нараховані проценти складають 26937,89грн. (а.с.13). Таким чином, загальна сума стягнення становить 298270,27грн. (271332,38грн. + 26937,89грн.). Відповідачка заперечень щодо методології чи арифметичних помилок під час здійснення наведених розрахунків суду не надала. Оскільки в матеріалах справи наявний лише попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат позивача, тому суд згідно ч.1 ст.141 ЦПК України стягує з відповідачки на користь позивача сплачений останнім судовий збір в сумі 2982,70грн.. Враховуючи наведене,

Outcome: approved