Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову [PERSON] вказував, що 16 серпня 1997 року він зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON] , який було розірвано 29 жовтня 2013 року на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області. В період шлюбу 08 серпня 2012 у сторін народився син [PERSON] , який з віку 9 місяців постійно проживає з батьком і наразі також проживає саме з ним. Він, [PERSON] , піклується про стан здоров`я свого сина та отримання ним належної освіти, в той час як відповідач фактично самоусунулася від участі в вихованні сина і не цікавиться його життям. Дитина бажає проживати саме з батьком, що відповідає його інтересам. Тому він звернувся до суду, аби офіційно визначити місце проживання сина, якому лише він зможе надати належний догляд, турботу, виховання і освіту. На відміну від відповідача він здатен забезпечити нормальний розвиток і умови проживання для своєї дитини.\~ Ухвалою суду від 25 січня 2024 року було відкрито провадження в справі та призначено проведення підготовчого засідання. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, але подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вказав, що позов підтримує в повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, але подала до суду заяву визнання позову в повному обсязі та проведення\~ розгляду справи за її відсутності. Третя особа Орган опіки та піклування Люботинської міської ради Харківської області подав заяву з проханням проводити розгляд справи в цілому за відсутності його представника. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем з дотримання порядку, встановленого ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій та ухвалює рішення за наявності для того законних підстав. Ознайомившись з заявою відповідача [PERSON] про визнання позову, суд приходить до висновку, що така заява не суперечить закону та достовірно відображає позицію відповідача в даній справі, оскільки подана нею особисто. Від так, визнання відповідачем позову не порушує її права, свободи чи інтереси, тому суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті заявлених вимог у підготовчому засіданні. Дослідивши у підготовчому засіданні наявні в справі докази, суд встановив наступне. Сторони, [PERSON] і [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 1997 року, який було розірвано на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 29 жовтня 2013 року, ухваленого в справі № 630/970/13-ц. Під час шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданим 15 серпня 2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції Харківської області. З наявних в справі документів вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Наразі, дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом органу самоорганізації населення «Старолюботинський» від 23 грудня 2023 року, засвідчений відділом забезпечення діяльності виконкому та внутрішньої політики Люботинської міської ради Харківської області 28 грудня 2023 року. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За ч.ч. 1, 2 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно із ст. 141 СК України, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Тим більш, що батько не заперечує проти спілкування дитини з матір`ю. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Тобто для розлучення малолітньої дитини з матір`ю необхідна наявність виняткових обставин, що передбачені ч. 2 ст. 161 СК України. Про істотне значення обставин, визначених диспозицією ст. 161 СК України, для правильного вирішення спору про місце проживання дітей, зазначено й у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові № 6-2445цс-16 від 14 грудня 2016 року. За дорученням суду органом опіки та піклування в особі виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області подано суду висновок № 03-36/846 від 04 березня\~ 2024 року про доцільність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , саме з батьком, [PERSON] . Такий висновок ґрунтується на підставі проведеної перевірки способу життя позивача [PERSON] , який офіційно працевлаштований і має у власності житло, постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , разом зі своїми дітьми [PERSON] і [PERSON] , для яких створені усі необхідні умови для їх проживання та виховання; діти забезпечені окремими спальними місцями і кімнатами, одягом та взуттям, діти забезпечені усім необхідним. У підготовці висновку органом опіки та піклування також враховано ті обставини, що проведена спеціалістами Служби у справах дітей особиста бесіда з дитиною Журавлем Макаром засвідчила, що дитина емоційно прив`язана до батька, з ним він почувається комфортно і між ними існують добрі і дружні стосунки; а також те, що відповідач [PERSON] самоусунулась від участі у вихованні сина [PERSON] , свідчить про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком. Оцінюючи такий висновок, суд вважає його обґрунтованим і таким, що відображає дійсні обставини співжиття дитини саме із батьком, і що такі обставини підтверджуються іншими доказами. Так, з довідки Люботинської гімназії № 5 Люботинської міської ради Харківської області від 25 грудня 2023 року випливає, що дитина [PERSON] є учнем 6-го класу вказаного навчального закладу і проживає саме з батьком [PERSON] ; в інформаційному листі цього ж закладу від 28 грудня 2023 року директор гімназії підтвердив, що саме батько [PERSON] виховує свого сина і взаємодії з педагогами у здійсненні контролю за навчанням дитини. З довідки ФОП [PERSON] від 23 грудня 2023 року, який є лікарем-педіатром і має приватну медичну практику, вбачається, що саме батько [PERSON] опікується здоров`ям свого сина [PERSON] , в той час як мати дитини на протязі останніх п`яти років жодного разу не зверталась за медичною допомогою до нього, як лікаря, та не була присутньою під час відвідування лікарем дитини на дому. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, але попередньо суд повинен впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. З огляду на встановлені обставини того, що дитина безперервно проживає з батьком, який створив для неї належні побутові і житлові умови, суд дійшов висновку, що в цьому випадку позивачем буде забезпечено розвиток сина у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідач [PERSON] , яка проживає окремо від позивача [PERSON] , має право заявити свою вимогу про визначення місця проживання сина разом з нею. Натомість вона добровільно заявив суду про визнання вимоги позивача про визначення місця проживання її сина разом з батьком та визнала ті обставини, що дитина фактично проживає з батьком, який створив для неї необхідні умови. Тому, враховуючи вищевикладене, суд визначає місце проживання малолітньої дитини разом з батьком за місцем їх постійного проживання за адресою: [ADDRESS] . Однак, задоволення позову ніяким чином не позбавляє [PERSON] права приймати участь у вихованні дитини, у спілкуванні з нею. Задовольняючи позов, суд одночасно стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved