Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

в травні 2023 року позивач Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача [PERSON] в якому просив суд: стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві безпідставно отримані кошти (пенсію) у сумі 176888,67 грн. та стягнути витрати по сплаті судового збору у сумі 2684,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що [PERSON] , [INFO] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ. У зв`язку із поновленням відповідача на службі, встановлено суму надміру виплаченої пенсії за період з 03.11.2020 по 31.08.2021 у розмірі 176888,67 грн. Позивачем зазначено, що з метою досудового врегулювання питання щодо відшкодування питання щодо відшкодування надміру виплачених коштів в сумі 176888,67 грн. на адресу відповідача було направлено листи від 18.07.2022 №2600-0505-8/82918 та від 22.03.2023 №2600-0505-8/53273 проте дані листи відповідачем проігноровані та, безпідставно отримані бюджетні кошти повернуті відповідачем не було. На думку позивача, відповідачем було отримано пенсію у надмірному розмірі у розмірі без відповідних правових підстав, про що було повідомлено відповідача, проте, в позасудовому порядку відповідач відмовляється здійснити відшкодування пенсії, а тому позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2023 року відкрито провадження по справі і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 07.08.2023 на адресу суду надійшов відзив на позов в якому відповідач проти позову заперечив та просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі. У відзиві представником відповідача, серед іншого, зазначено про відсутність доказів щодо протиправних дій і поведінки [PERSON] та його недобросовісності. У відзиві зазначено, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, а також жодного з трьох критеріїв для незастосування ст.1215 ЦК України, позивач не навів, що в діях відповідача наявні ознаки недобросовісності та ознаки порушень закону. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. В судове засіданні представник позивача не з`явився про місце, дату та час судового засіданні повідомлявся належним чином, до суду надійшли заяви про розгляд справи без участі представника позивача, в якій також зазначено, що Управління підтримує свої позовні вимоги та просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовної заяви у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Вислухавши пояснення відповідача [PERSON] та його представника - адвоката Шовкуна С.І., розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Як вбачається з витягу з наказу Голови Державної прикордонної служби України від 20.08.2020 №815-ОС вбачається, що [PERSON] виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби в запас Збройних Сил України (а.с.15). Не погодившись із звільненням, [PERSON] оскаржив його до суду. У зв`язку зі звільненням [PERSON] 23.02.2021 звернувся до позивача з заявою про перерахунок пенсії і вказана заява разом з документами була подана через уповноважений структурний підрозділ Адміністрації Держприкордонслужби, перевірена ним та ГУ ПФУ в м. Києві, і за результатами якої й було прийнято рішення про перерахунок пенсії. При цьому, судом зазначається, що стороною позивача у вказаному позові взагалі не зазначено які були допущені відповідачем порушення в процедурі звернення за перерахунком пенсії, чи про наявність будь-яких помилок з боку відповідача, жодних доказів з цього приводу надано не було і відповідних клопотань про їх витребуваня не заявлялось. В даному випадку також слід зазначити, що жодною із сторін під час розгляду вказаної справи не було надано належним чином завірену копію Постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 у справі №640/22615/20 яким [PERSON] поновлено на військовій службі в Адміністрації Державної прикордонної служби України, однак фказана обставина визнається всіма сторонами. Разом із тим, у відповідному письмовому повідомленні Адміністрації Держприкордонслужби від 20.07.2021 вих.№115-19710/0/6-21, направленому ГУ ПФУ України в м. Києві, чітко зазначено про направлення копії вищевказаного судового рішення (а.с.16) . На виконання вказаної Постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.06.2021 у справі №640/22615/20 [PERSON] було продовжено строк перебування у Розпорядженні зі збереженням усіх видів грошового забезпечення по Адміністрації Державної прикордонної служби України на військовій службі в Адміністрації Державної прикордонної служби України , про що видано Наказ від 23.06.2021 №570-ОС (а.с.17). Відповідно до перерахунку позивача від 12.05.2023, 13:50 год, яким пенсію [PERSON] було перераховано з 01.07.2021, згідно якого посадовий оклад - 9870.00 грн. Всього із усіма надбавками і виплатами - 18540.00 грн. Позивач зазначає, що пенсія повинна виплачуватися довічно. Правовою підставою перерахунку зазначається Закон України «Про Державний бюджет на 2021 рік" (з 01.07.2021) (а.с.14) . Відповідно до Розрахунку позивача від 12.08.2023 (а.с.18), ГУ ПФУ у м. Києві виплатило відповідачу за 6 місяців з листопада 2020 по серпень 2021 - 176888,67 грн. Підставою для здійснення розрахунку зазначено позивачем: уточнення початкового строку виплати пенсії. Частиною 1 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 0 9.04.1992 року, який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України зокрема із числа осіб, які перебували на військовій службі. Згідно з ч. 3 ст.1-1 Закону №2262-XII зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, з вільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Суд звертає увагу на ту обставину, що вищевказаним повідомленням від 20.07.2021 вих.№115-19710/0/6-21 Адміністрацією Державної прикордонної служби України окремо зазначено прохання до ГУ ПФУ України в м. Києві врахувати, що [PERSON] 13.02.2015 повторно було призвано на військову службу за призивом під час мобілізації на особливий період на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 №15/215 зі збереженням виплати пенсії по інвалідності, призначеної йому відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 31.12.1998 року (а.с.16). Згідно ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийняття на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється. Після звільнення із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням додаткової вислуги років від часу призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або повторного прийняття їх на службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до дня фактичного звільнення. Якщо новий розмір пенсії цих осіб буде меншим за розмір, який вони отримували до призову або повторного прийняття їх на службу, виплата їм пенсій здійснюється у розмірі, який вони отримували до призову або прийняття на службу в особливий період. Статтею 60 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що пенсіонери зобов`язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. В разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу пенсійного забезпечення заподіяну шкоду. Суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім`ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду. Однак, суд також окремо зауважує на ту обставину, що стороною позивача взагалі в позові не вказано які саме обставини в розумінні вищевказаної норми Закону обумовили зміну розміру пенсії або припинення її виплати відповідачу у розмірі всієї суми нарахованої пенсії у її повному розмірі - 176888,67 грн., як і не вказано, які дії чи бездіяльність [PERSON] призвели до порушення яких вимог чинного законодавства, або які зловживання вчинені з боку відповідача і в чому вони проявились. Крім того, в позові також взагалі не обґрунтований саме такий період: з листопада 2020 року до липня 2021, за який, на думку ініціатора позову, виникла переплата та із яких розрахунків вона здійснювалась відносно [PERSON] у взаєморозумінні із вимогами ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» оскільки останній являється пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом і особа була мобілізованою. Позов не містить жодного обґрунтування щодо наявності та підстав для обов`язку [PERSON] в порядку статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» проінформувати ГУ ПФУ в м. Києві про факт його поновлення на роботі з врахуванням вже зазначених положень ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». В свою чергу, положеннями статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи з судовому порядку. Таким чином, відрахування виплаченої надміру суми пенсії можливе за наявності однієї з двох умов: зловживання з боку пенсіонера, або подання страхувальником недостовірних даних. Вищевказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Однак, жодна підстава для відповідальності [PERSON] за спеціальним Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, - позивачем доведена не була. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Це положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Пунктом 1) ч. 1 ст. 1215 цього Кодексу передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав. Так, у ст. 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум (постанова ВП Верховного Суду від 16 січня 2019р. по справі № 753/15556/15-ц). Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що доказів, які підтверджують недобросовісну поведінку з боку відповідача [PERSON] , сторона позивача - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, не надало, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві до [PERSON] є необґрунтованими, недоведеними, а тому і не підлягають задоволенню. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню відповідачем не підлягають, однак у разі відмови в позові - покладаються на позивача. Щодо вимог відповідача про стягнення з відповідача на свою користь судові витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 19 000,00 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано до суду: копію договору про надання правничої допомоги №14/23 від 12.07.2023, копію Додаткової угоди №1 до Договору про надання правничої допомоги, копію акту приймання-передачі наданої правничої допомоги, квитанцією №6 від 09.11.2023. Таким чином, стороною позивачем поданими доказами, підтверджено понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19 000,00 грн. При цьому, стороною позивача у письмових запереченнях проти клопотання відповідача про розподіл судових витрат зазначено, серед іншого, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 19 000,00 грн. є не співмірним зі складністю цієї справи, не відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. У постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17. «…при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує CCIIJI. присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі N 362/3912/18 (провадження N 61-15005св 19) та від 30 вересня 2020 року в справі N 201/14495/16-ц (провадження N 61 -22962св 19) викладено правовий висновок про те. що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Дослідивши надані відповідачем докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи, кількість судових засідань, а також тривалість судових засідань, ціну позову з урахуванням вимог розумності та справедливості, заявлена відповідачем сума судових витрат не є співмірною в розумінні ч.4 ст. 137 ЦПК України, а також враховуючи заперечення позивача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, тому суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з позивача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed