Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

14.11.2023 року [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] за дорученням Запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 04.09.2023 року звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить встановити що [PERSON] постійно проживав на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Заяву мотивує таким. [PERSON] народився [INFO] в м. Запоріжжі, його батьками є: [PERSON] , 1940 року народження та [PERSON] , 1937 року народження. Проживав за такими адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] . Навчався в ЗОШ № 63, № 4 та в школі-інтернаті № 8, проте документи про освіту відсутні. У 1979 році [PERSON] був засуджений до позбавлення волі, у 2009 році після звільнення заявник проживав разом з батьками за місцем реєстрації по [ADDRESS] . [PERSON] мав паспорт радянського зразку, який оформлював у Шевченківському районі м. Запоріжжя, однак втратив його та своєчасно не оформив паспорт громадянина України. На теперішній час у заявника відсутній паспорт чи інший документ, який би підтверджував громадянство України чи інших держав. Для отримання паспорта громадянина України для підтвердження громадянства йому потрібно встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. Ухвалою суду від 15.11.2023 року заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження, призначено судове засідання. 14.12.2023 року до суду надійшли письмові пояснення від Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, згідно яких [PERSON] звертався до служби із заявою про отримання паспорта громадянина України, проте йому було відмовлено. Під час розгляду його заяви було лише встановлено належність до громадянства колишнього СРСР. Також, під час перевірки інформації встановлено, що [PERSON] в період проголошення незалежності України, станом на 24.08.1991 року перебував у місцях позбавлення волі. Заявником не надано жодного письмового доказу, про те, що останній постійно проживав на території України на момент проголошення незалежності України та на момент набрання чинності ЗУ «Про громадянство України». Вважають, що підстави для задоволення заяви [PERSON] відсутні. У суді [PERSON] заяву підтримав, просив задовольнити. Додатково зазначив, що радянський паспорт отримував у 1982 році, потім тривалий час перебував в місцях позбавлення волі. В 1990 році буз засуджений Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя та звільнився у вересня 1991 року. До його засудження та після засудження проживав у м. Запоріжжі, мешкав із своїми батьками. Представник заявника під час судового розгляду заяву підтримала, прохаючи її задовольнити, посилаючись на підстави, в ній наведені. Представник заінтересованої особи [PERSON] зазначила, що заявник дійсно звертався щодо документування паспортом громадянина України, разом з тим, він не надав документ, що підтверджує факт проживання особи відповідно на території УРСР або на території України на момент набрання вироком суду законної сили та документ, який підтверджує факт відбування особою покарання у місцях позбавлення волі на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 року. За клопотанням представника заявника судом були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що вона є сусідкою заявника, знає його з 1989 року приблизно. Вона обізнана, що [PERSON] довгий час відбував покарання, після звільнення жив з батьками, наразі мешкає з цивільною дружиною. З 1989 року і по затримання [PERSON] правоохоронними органами, останній проживав у м. Запоріжжі. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що знає [PERSON] давно з 1990-х років. Останній тоді жив на вул. Магістральній в Шевченківському районі, потім тривалий час його не бачив, від знайомих дізнався, що заявник відбував покарання в місяцях позбавлення волі. Потім він переїхав до м. Мелітополь, але часто приїздив до м. Запоріжжя на лікування, тому дізнався, що [PERSON] звільнився і мешкає разом із батьками. Вислухавши думку учасників судового розгляду, свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку про можливість задоволення заяви [PERSON] , виходячи з такого. [PERSON] народився [INFO] в м. Запоріжжі. Заявник був документований паспортом зразка колишнього СРСР серії [NUMBER] , виданий відділом внутрішніх справ Шевченківського райвиконкому м. Запоріжжя від 19.05.1982 року. Відповідно довідки про відбування покарання, [PERSON] , [INFO] відбував покарання в місцях позбавлення волі у період з 16.04.1979 року по 05.06.2009 року. При цьому, усі вироки: в 1979, 1983, 1985, 1990, 1993, 1998, 2002, 2003, 2006 р.р. були винесені судами м. Запоріжжя. Відбував покарання за цими вироками [PERSON] виключно у виправних установах в Україні. 07.06.1990 року [PERSON] був засудженим Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.141 КК України до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Затриманий заявник по вказаному кримінальному провадженню був 18.03.1990 року, а звільнився 18.09.1991 року із Запорізького СІЗО. Згідно показанням свідків заявник до його затримання правоохоронними органами проживав у м. Запоріжжі. Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності (24 серпня 1991 року) проживали на території України. Згідно 4.2 ст. 3 ЗУ «Про громадянство» особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та со діяльного походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ; знак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, слід керуватися, крім Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року, також Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Так, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України. Відповідно до пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року. У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, гід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української PCP на момент набрання законної сиди вироком суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Згідно із пунктом 10 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень» для встановлення належності до громадянства України особа, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року; довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні станом на 13 листопада 1991року; документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника-громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України станом на 24серпня 1991року або факт їх проживання в України станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про те, що станом на 24 серпня 1991 року або на 13листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала на території України (за наявності документів, що підтверджує зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року; судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому і постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні станом на листопада 1991 року. Відповідно до пункту третього частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року № 5 із змінами і доповненнями, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 року встановлено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. При цьому, поняття постійного (безперервного) проживання на території України визначено статтею 1 Закону України "Про громадянство України", якою безперервним (постійним) проживанням в Україні визнається проживання на території України особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Метою встановлення факту постійного проживання на території України необхідно [PERSON] для отримання паспорта громадянина України. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявник у інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації його прав у визначений законом спосіб, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню (аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року, справа № 653/1308/18). Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлені законом. Тобто, встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої ст. 3 цього Закону. Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлені законом. Таким чином, надані заявником докази суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета доказування, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт проживання заявника на території України. Виходячи із встановлених обставин у справі, досліджених у сукупності на підставі їх аналізу, суд вважає, що з огляду на надані докази факт постійного проживання на території України та факт відбування заявником покарання у місцях позбавлення волі на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), є підтвердженим. Відтак, діючи з метою. Захисту прав та законних інтересів заявника, суд вважає за можливе вийти за межі судового розгляду, вказані у заяві [PERSON] , та встановити не факт постійного проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), а факт того, що [PERSON] постійно проживав на території України до 18.03.1990 року (до затримання правоохоронними органами), а станом на 24.08.1991 року відбував на території України покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.06.1990 року, який набрав законної сили 25.06.1990 року. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом.

Outcome: approved