Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом до відповідача. Посилалася на те, що з відповідачем зареєстрував шлюб 06.10.2012 року. Зі слів позивача спільне життя з відповідачкою не склалось, між ними постійно виникали сварки, внаслідок того, що кожен із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Відсутність між ними взаєморозуміння та спільної думки щодо вирішення звичайних побутових питань спонукали до повного розриву інших відносин. Вважає, що подальше фактичне спільне проживання та збереження шлюбу неможливі і є такими, що суперечили б їхнім інтересам, окрім того, подружні відносини між ними припинені ще з 2022 року. Також, під час шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка після припинення подружніх стосунків проживає разом із позивачем та знаходиться на його утриманні та вихованні, відповідачка як матір дитини після припинення фактичних шлюбних відносин жодної участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, взагалі не цікавиться її життям. Добровільної згоди з відповідачем з приводу участі у вихованні дитини відповідача не досягнуто, зокрема як і добровільної сплати аліментів, а тому просить стягувати з відповідача на утримання дитини по 3000 гривень щомісячно. Просив розірвати шлюб та стягнути аліменти на утримання дитини з відповідача. Позивач у судове засідання не з`явився. Надав заяву, в якій позов підтримав та просив розглянути справу у його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилась, однак надала суду заяву, в якій позовні вимоги визнала повністю. Згідно положень ч.2ст.247 ЦПК Українифіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Статтею 51 Конституції Українипередбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні положення містяться у частині 1статті 24 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями частин 3 та 4 Сімейного кодексу Українивизначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей. Згідно з частиною 2статті 104 Сімейного кодексу Українишлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 3статті 105 Сімейного кодексу Українипередбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно достатті 110 цього Кодексу. Як було встановлено судом, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 06.10.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №220 (а.с.12). Сторони не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства близько 4 місяців. Згідно ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Добровільність шлюбу - це одна з основних його засад, шлюб\~це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка обумовлює його добровільний характер. Таким чином, враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже не можливо. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, суд вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати. З приводу стягнення аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. Згідно свідоцтва про народження батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . (а.с.8). Судом також встановлено, що сторони проживають окремо, а дитина проживає разом з позивачем та знаходяться на його утриманні та вихованні. Згідно ст.\~141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства», передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу\~України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду\~України №3\~від 15\~травня 2006\~року «Про\~застосування судами\~окремих норм\~Сімейного кодексу\~України при\~розгляді справ\~щодо батьківська,\~материнства та\~стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з частиною третьою\~статті 181СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.\~182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. За змістом ч.2ст.\~182\~СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно\~ст.183 СК України, визначено розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини: частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. З урахуванням того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, та обов`язку обох батьків по утриманню дитини, визнання позову відповідачем, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги про стягнення аліментів утримання дитини, стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти на утримання в розмірі 3000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. На підставі частини першої\~статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову. Згідно із ст.430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до обов`язкового негайного виконання. Відповідно до ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі ст.5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів, тому згідно положень ч.6 ст.141\~ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати у розмірі 50 %. На підставі викладеного та

Outcome: approved