Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування позову зазначив, що 12.02.1973 року на підставі рішення Виконкому Районної ради № 15 від 15.01.1973 року видано ордер його дідусю, [PERSON] , на жиле приміщення 43,58 м2 в квартирі [ADDRESS] , на склад сім`ї із чотирьох осіб: [PERSON] , [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - донька. 26.06.2007 року рішенням Київської міської Ради № 932/1593 вул. 50-річчя Жовтня було перейменовано на проспект Леся Курбаса. На підставі цього рішення вказана квартира отримала адресу: [ADDRESS] . Квартира не приватизована. Особовий рахунок на квартиру жилою площею 42,00 м2, загальною площею 59,50 м2 за адресою: [ADDRESS] , відкрито на ім`я - [PERSON] . Його дідусь, [PERSON] , помер [INFO] , [PERSON] - його бабуся та [PERSON] - його дядько, які вселились, як члени сім`ї наймача, знялись з місця реєстрації в кв. [ADDRESS] , ще задовго до смерті дідуся. [PERSON] , яка вселилась в вищевказану квартиру як член сім`ї наймача, є його матір`ю. Після народження він був прописаний у вищевказаній квартирі 08.07.1989 року, за місцем проживання його матері, [PERSON] . Отже, він з народження по сьогоднішній день зареєстрований та весь цей час (за винятком періоду з 16.01.2003 року по 01.09.2006 року) проживав та продовжує проживати в квартирі [ADDRESS] . В період з 16.01.2003 року по 01.09.2006 року він перебував на повному державному утриманні та навчався в санаторній загальноосвітній школі- інтернаті № 21 для дітей сиріт та дітей, що залишились без батьківської опіки, у зв`язку з тим, що мою матір, [PERSON] , було позбавлено батьківських прав щодо нього та відповідача. Після школи-інтернату він змушений був повернутись за місцем його реєстрації, оскільки за ним відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР зберігалось право користування вищезазначеним житловим приміщенням. На той час в квартирі також проживала його матір, яка померла [INFO] . Його матір, [PERSON] , не переоформила на себе договір найму квартири, оскільки зловживала спиртними напоями. Вказав, що на даний час за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано місце проживання 2 (двох) осіб, серед яких він. Інша особа, що зареєстрована за згаданою вище адресою, - його брат, [PERSON] , який з 14.10.1994 року був прописаний за місцем проживання їх матері, [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , й де зареєстрований по сьогоднішній день. В 2003 році відповідач був усиновлений, однак досі не знятий з реєстрації. Будь-яких даних про місце перебування відповідача йому не відомо, всі його спроби знайти брата не принесли жодних результатів. Факт реєстрації відповідача у вищевказаній квартирі перешкоджає йому в користуванні квартирою, оскільки він несе додаткові матеріальні витрати, сплачуючи рахунки за житлово-комунальні послуги, які нараховуються в тому числі і на відповідача, який зареєстрований в даній квартирі формально. Зазначив, що його мати, [PERSON] , через зловживання алкогольними напоями накопичила великі борги за комунальні послуги. Після школи-інтернату він пішов навчатись в училище, тому деякий час не мав фінансової можливості платити за житлово-комунальні послуги, оскільки мав забезпечувати свої власні мінімальні потреби. На даний час, він не тільки сплачує комунальні послуги, але й змушений гасити борги, що були накопичені його матір`ю, тому рахує кожну копійку. Вважав, що сукупність зазначених обставин дає підстави для звернення з позовом до суду на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР про визнання відповідача особою, що втратила право на користування житлом, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Постановлено повідомити відповідача по справі [PERSON] , про розгляд даної справи шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. (а.с. 46-47). У судове засідання представник позивача не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, тому відповідно ст. 128 ЦПК України вважається таким, що повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Частина 1 ст. 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі від 19.12.2023 року. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, про причини своєї неявки суд не повідомив, жодних клопотань чи заяв на адресу суду не направляв. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на те, що учасники справи належним чином повідомлені про судове засідання, суд прийшов до висновку про можливість вирішення справи за наявними матеріалами. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні не подавались. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов насупного висновку. Судом встановлено, що 12.02.1973 року на підставі рішення Виконкому Районної ради № 15 від 15.01.1973 року [PERSON] видано ордер № 199334 на жиле приміщення 43,58 м2 в квартирі [ADDRESS] , на склад сім`ї із чотирьох осіб: [PERSON] , [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - донька (а.с. 15). 26.06.2007 року рішенням Київської міської Ради № 932/1593 вул. 50-річчя Жовтня було перейменовано на проспект Леся Курбаса. Згідно відповіді Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації № 107-6445 від 04.10.20223 року на адвокатський запит від 03.10.2023 року № 01/09/23, квартира [ADDRESS] не приватизована (а.с. 34). Особовий рахунок на квартиру жилою площею 42,00 м2, загальною площею 59,50 м2 за адресою: [ADDRESS] , відкрито на ім`я - [PERSON] (а.с. 19). Також, судом встановлено, що 09.11.1984 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , актовий запис № 1776, прізвище після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с. 20). Згідно свідоцтва про народження Серія [NUMBER] (повторно), виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві. [PERSON] є матір`ю позивача [PERSON] (а.с. 14). Згідно довідки форми № 3 від 11.10.2006 року № 392 у [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] - знятий з реєстраційного обліку 03.08.1993 року (власник особового рахунку), [PERSON] , [INFO] , (дочка) з 29.04.1983 року, [PERSON] , [INFO] , (онук) з 08.07.1987 року, [PERSON] , [INFO] , (онук) з 14.10.1994 року, [PERSON] , [INFO] , (онук) з 27.05.1986 року (а.с. 19). Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] від 04.12.2000 року, видного Відділом реєстрації смерті у місті Києві, [PERSON] помер [INFO] (а.с. 18). Згідно рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 16.02.2001 року [PERSON] , 1967 року народження, позбавлено батьківських прав відносно синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 24-26). Згідно довідки Навчально-реабілатійного центру № 21 Оболонського району м. Києва № 456 від 02.10.2023 року [PERSON] , [INFO] , з 16.01.2003 року по 01.09.2006 року, навчався в санаторній загальноосвітній школі-інтернаті І-ІІ ступенів № 21 для дітей-сиріт та дітей, що залишились без батьківської опіки, з психоневрологічними захворюваннями (а.с. 22). З довідки Спеціального загальноосвітнього дитячого будинку «Малятко» № 296 від 02.07.2004 року та відповіді Служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 05.10.2023 року № 40-1952 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , виховувався в дитячому будинку « Малятко » на повному державному утриманні як дитина, що позбавлена батьківського піклування, з 14.02.2022 року. Усиновлений в 2003 році (а.с. 30, 31). Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 24.02.2014 року, видного Відділом реєстрації смерті у м. Києві, [PERSON] померла [INFO] (а.с. 27). Встановлено, що договір найму квартири [ADDRESS] не переоформлено, власником особового разунку значиться [PERSON] . Також, встановлено, що на даний час за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано місце проживання 2 (двох) осіб - сторін у справі (а.с. 43). Згідно акту № 148 про фактичне не проживання осіб від 02.10.2023 року, за підписом начальника ЖЕД-2 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», [PERSON] , який зареєстрований в квартирі [ADDRESS] фактично в останній не проживає з 2003 року по теперішній час (а.с. 32). Відповідно до експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз № 056/1694-п від 09.11.2023 року українські правописи прізвища [PERSON] і [PERSON] в наданих документах, є ідентичними (а.с. 33). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Спірні правовідносини регулюються нормами ЖК України. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне користування майном, крім того, істотно впливає на розмір щомісячних комунальних послуг, які він змушений платити самостійно. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 року). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 року), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 року). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У ч. 1 ст. 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження №61-23089св19) зазначено, що аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. (див. постанову Верховного Суду від 24.10.2018 року справа №490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18). Крім того, у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Передбачених ч. 2 ст. 71 ЖК України випадків, коли жиле приміщення зберігається за відсутнім членом сім`ї наймача понад шість місяців, у судовому засіданні не встановлено. Підстав для продовження строку відсутності відповідача у спірній квартирі понад шість місяців не виявлено, а відтак, відповідача слід визнати таким, що втратив право користування останньою. Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. При вирішенні питання про втрату наймачем або членами його сім`ї права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін їх відсутності та поважність причини такої відсутності. Враховуючи термін відсутності відповідача у квартирі, в тому числі і не реалізацію відповідачем права на вселення, суд вважає, що не визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням порушує принцип правової визначеності для позивача, який звертається до суду із позовними вимогами про визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню, оскільки як встановлено судом відповідач більше шести місяців у спірній квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла. Будь-яких доказів того, що відповідачу чиняться перешкоди в користуванні спірною квартирою, та останній несе витрати по її утриманню, чи в спірній квартирі знаходяться речі відповідача до суду не надано. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного та

Outcome: approved