Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою, в якій просив припинити в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно арешт від 23.06.2006 року, що належить [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі обтяжень рухомого майна: 3374942, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 3374811. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування. Позивач звернувся до Першої Білоцерківської нотаріальної контори Київської області, для оформлення свого дарованого майна, але нотаріус йому повідомив, що оформити будинок в цілому неможливо, оскільки Першою Білоцерківською нотаріальною конторою Київської області за вх.№2849/2-41 від 23.06.2006 року зареєстровано арешт на все майно, що належить [PERSON] , [INFO] . Арешт накладено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державною виконавчої служби у м. Біла Церква від 23 червня 2006 року. Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.02.2005 року позивач був засуджений за ст.125 ч. 1 КК України до штрафу в сумі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а також з нього на користь [PERSON] (колишня дружина) було стягнуто 1000 грн. Згідно вироку було накладено заборону на відчуження всього майна. Позивач звернувся із заявою до Білоцерківського відділу ДВС у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна та отримав відповідь, якою йому було повідомлено, що відповідно до Автоматизованої системи виконавчого провадження у відділі на виконанні не перебувають виконавчі провадження стороною у яких є [PERSON] , а виконавчі провадження які перебували у відділі на виконанні до Автоматизованої системи виконавчих проваджень, тобто до 05.01.2017 року знищені. В той же час, ні постановою про повернення виконавчого документа, ні жодною іншою постановою державного виконавця не скасовувано арешт з його майна, який був накладений в межах вказаного виконавчого провадження і такий є чинним. Фактично виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа завершено, а арешт майна, який накладений в межах виконавчого провадження не знятий. Зазначає, що наявність такого арешту порушує його права на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.11.2023 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 07 листопада 2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу час для усунення недоліків. Судом 12.12.2023 року за вх..№56698 отримано заяву про усунення недоліків та уточнену позовну заяву. Ухвалою судді від 11 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 12 лютого 2024 року підготовче провадження у цивільній справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач, належним чином повідомлялася про відкриття провадження за правилами загального позовного провадження, своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не скористалася, в судове засідання не з`явилася, про місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Третя особа в судове засідання представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належно, заяви та клопотання до суду не направила, причини неявки суду не повідомила. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, судом встановлено, що позивач є власником 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування нерухомого майна від 10 березня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Якименко Л.П., зареєстрованого в реєстрі за № 346. Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10.03.2023 року за №325457614 та роз`яснення Першої білоцерківської державної нотаріальної контори від 17.03.2023 року за № 252/01-16 вбачається, що Першою білоцерківською нотаріальною конторою Київської області за вх.№2849/2-41 від 23.06.2006 року зареєстровано арешт на все майно, що належить [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] . Арешт накладено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державною виконавчої служби у м. Біла Церква від 23 червня 2006 року. Реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі обтяжень рухомого майна: 3374942, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 3374811. Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2005 року [PERSON] був засуджений за ст.125 ч.1 КК України до штрафу в сумі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1000 грн. моральних збитків 600 грн. за юридичні послуги. З відповіді Відділу державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 27.04.2023 року за №42655 вбачається, що відповідно до Автоматизованої системи виконавчого провадження у відділі на виконанні не перебувають виконавчі провадження стороною у яких є [PERSON] , а виконавчі провадження які перебували у відділі на виконанні до Автоматизованої системи виконавчих проваджень, тобто до 05.01.2017 року відповідно до правил ведення діловодства та архіву у органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями(затверджено наказом Наказ Міністерства юстиції України 07.06.2017 №1829/5) строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, тобто знищені. При вирішені спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. В п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 59 ЗУ "Про виконавче провадження" передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, станом на час розгляду даної справи на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби та приватних виконавців не перебувають виконавчі провадження, стороною у яких є [PERSON] . Безпідставне обтяження майна позивача порушує його права на вільне володіння і розпорядження своєю власністю. А відсутність виконавчого провадження та відсутність відомостей в Автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі якого внесено записи про арешт майна, позбавляє можливості державного виконавця зняти арешт в порядку передбаченому Законом. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Позивач не ставить вимогу про відшкодування їй судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved