Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ « Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що в період з 15.09.2023 р. по 14.12.2023 р. по 16.02.2021 р. він працював у ТОВ « Краснолиманське». 31.01.2021 р. він був звільнений з підприємства за власним бажанням. В день звільнення відповідач не провів з ним остаточного розрахунку по заробітній платі. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09.10.2023 року з ТОВ « Краснолиманське» на його користь стягнуто сума заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі 40453,67 грн. Рішення суду фактично виконано 14.12.2023 року. Відповідач був повідомлений про звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі 14.09.2023 року, тому час затримки розрахунку при звільненні становить 65 робочий день з 15.09.2023 року по 14.12.2023 рік. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.09.2023 р по 14.12. 2023 р. В подальшому уточнив свої позовні вимоги, зазначивши суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 49765,30 грн.( а. с. 29). Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому просив позовні вимоги задовольнити частково, застосувати принцип розумної співмірності та пропорційності при визначенні суми середнього заробітку шляхом зменшення розміру відшкодування ( а.с. 32-35). Позивач в судове засідання не з`явився, просив справу слухати у його відсутність. ( а.с. 27). Представник відповідача ТОВ « Краснолиманське» в судове засідання не з`явився, просив справу слухати у відсутність представника ( а. с. 34). Суд розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про день і час слухання справи, що відповідає положенням ст. ст. 128, 223 ЦПК України, з урахуванням поданих клопотань про розгляд справи за відсутності сторони, що , в свою чергу, не порушує прав та обов`язків учасників судової справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ « Краснолиманське» з 08.07.2019 р. по 31.01.2021 р., де працював електрослюсаря підземного з повним робочим днем в шахті. ( а. с. 18-19). Наказом № 31 к від 31.01.2021 р. позивач був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. ( а.с. 18-19). В день звільненні відповідач не провів з ним розрахунку по заробітній платі. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 09.10.2023 р. з ТОВ « Краснолиманське» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 40453,67 грн. ( а.с. 11-13). Рішення суду від 09.10.2023 р. фактично виконано 14.12.2023 р. ( а. с. 9). Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 43 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої\~статті 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідно до\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до\~статті 117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими\~ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Отже, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012, проте не більше 6 місяців такого правопорушення, що встановлено Законом від 01.07.2022 року . На вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Вказані\~правові висновки\~викладено Великою\~Палатою Верховного\~Суду у\~постанові від\~08\~лютого 2022\~року у\~справі №\~755/12623/19\~(провадження\~\~№ 14-47цс21)\~та Верховним\~Судом у\~складі колегії\~суддів Першої\~судової палати\~Касаційного цивільного\~суду у\~постанові Верховного\~Суду від\~20.07.2022\~р.\~у справі\~№ 204/3645/20\~(провадження\~№ 61-2520св22). Враховуючи той факт, що рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній платі фактично виконано 14.12.2023 р., а позивач звернувся до суму в межах тримісячного строку після проведення такої виплати, тобто 17.01.2024 р., строк затримки розрахунку при звільненні розраховується з дати повідомлення відповідача про звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, а саме з 15.09.2023 року по по 14.12.2023 рік, тобто по день фактичного розрахунку. \~ \~ \~ \~ \~ Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100. \~ \~ \~ \~ \~ Згідно довідки ТОВ « Краснолиманське» за № 97 від 07.02.2024 р. середньоденний заробіток позивача становить 765,62 грн. ( а. с. 36). Отже, середній заробіток за період з 15.09.2023 р. по 14.12.2023 р. становить 49765,30 грн. ( 765,62 х 65= 49765,30). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин, визначена судом сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача, є сумою, з якої під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податків та зборів. Що стосується доводів представника відповідача про зменшення суми середнього заробітку з урахуванням принципу пропорційності, то суд зазначає наступне. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23.12.2015 року у справі № 6-837цс15, від 27.04.2016 р. у справі № 6-113цс16, постанові ВСУ від 18.03.2020 року у справі № 711/4010/13ц. Таким чином, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони ( ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволенні вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум. При цьому принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. Як вбачається з матералів справи заборгованість по заробітній платі на день звільнення позивача з підприємства становила 40453,67 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 49765,30 грн, при цьому період стягнення середнього заробітку менш ніж шість місяців, тому, враховуючи той факт, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, тобто важке матеріальне становище, не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесений судовий збір у розмірі 968,96 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved