Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

У жовтні 2023 року [PERSON] , діючи в інтересах малолітньої [PERSON] , звернулася до Шевченківського районного суду міста Чернівці з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О., служба у справах дітей Чернівецької міської ради Чернівецької області про визнання договору дарування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , від 12.09.2023 року недійсним, оскільки його укладено без дозволу органу опіки та піклування, тобто, з порушенням норм чинного законодавства України, а також прав та інтересів малолітньої доньки дарувальника [PERSON] - [PERSON] , місце проживання якої зареєстроване з 03.12.2015 по теперішній час у вказаному житловому приміщенні. Також позивачка просила суд стягнути з відповідачів на її користь понесені судові витрати по справі: судовий збір, сплачений при подачі позову до суду в сумі 1073,60 грн., судовий збір, сплачений при подачі заяви про забезпечення позову в сумі 536,80 грн., та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 20 420 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 жовтня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 07.11.2023 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Петрунько І.А. подала до суду відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні його вимог, виходячи з наступного. 21 серпня 2022 року відповідач [PERSON] був призваний на військову службу по мобілізації, згідно указу Президента України від 24.02.2022 року №69/2022. У зв?язку з відсутністю забезпечення усім необхідним для проходження військової служби він був змушений взяти кредит для придбання необхідної амуніції, а тому, задля збереження квартири для доньки в майбутньому, було прийнято рішення про її дарування. Разом з тим, укладаючи даний договір, відповідачі не мали на меті позбавити дитину права користування житлом, про що свідчить те, що на даний час донька та її матір - [PERSON] продовжують в ньому проживати, а сама по собі відсутність згоди органу опіки та піклування не є безумовною підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним. Отже, договір дарування від 12.09.2023 року є таким, що жодним чином не порушує право малолітньої [PERSON] на користування та проживання у квартирі [ADDRESS] , протилежні обставини стороною позивача не доведені, крім того [PERSON] та [PERSON] не є і не могли бути стороною правочину, а, відтак, останній не порушує їх прав . 09.11.2023 року відповідачка [PERSON] також подала до суду відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, аналогічних викладеним у відзиві іншим відповідачем - [PERSON] . Одночасно вказала, що малолітня [PERSON] є її єдиною онукою, і вона гарантує останній безперешкодне проживання та реєстрацію місця проживання у подарованій їй квартирі до 18 років разом із матір`ю - [PERSON] . Зазначила також, що договір дарування квартири [ADDRESS] було укладено по довіреності, а тому довіреній особі на час його укладення не було відомо про реєстрацію в цьому жилому приміщенні дитини. У судовому засіданні [PERSON] та її представник вимоги позову підтримали та просили задовольнити із зазначених у ньому підстав, пояснивши при цьому, що іншого житла, яке б належало на праві власності або на праві користування, крім квартири [ADDRESS] , позивачка з донькою не мають. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Петрунько І.А. в судовому засіданні просили суд у задоволенні позовних вимог повністю відмовити з підстав, викладених відповідачами у відзивах на позов. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, письмово просила провести розгляд справи без її участі. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору у судові засідання жодного разу не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином; служба у справах дітей Чернівецької міської ради подала письмову заяву про розгляд справи без участі її представника За таких обставин суд вважає за можливим розглянути справу у відсутність цих осіб. Заслухавши сторони, їх представників та, дослідивши надані докази , суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних встановлених судом обставин та відповідних їм правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] з 02 серпня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 26 вересня 2023 року заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці. Від шлюбу позивачка та відповідач мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Відповідачу [PERSON] належала двокімнатна квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 1999 року. З довідки Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради від 14.09.2023 року № 561855 вбачається, що у спірній квартирі за адресою : [ADDRESS] [PERSON] зареєстрована з 03.12.2015 року, а [PERSON] з 24.04.2015 року. У період шлюбу сторін, а саме - 12 вересня 2023 року між відповідачами, від імені яких діяли по нотаріально посвідченим 04.09.2023 року довіреностям [PERSON] та [PERSON] , укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарував своїй матері [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2536. У пункті 9 вищезазначеного Договору вказано, що дарувальник ( в особі представника) стверджує, що неповнолітні та малолітні діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи не мають права користування квартирою, яка відчужується; членів сім`ї-дітей, які мали б право проживання (особистий сервітут, встановлений ст. 405 ЦК України) немає. Зміст законодавства, щодо права дітей ( осіб до 18 років) - членів сім`ї на проживання ( особистий сервітут) та те, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування та правові наслідки вчинення правочину без надання такої згоди, нотаріусом роз`яснений та зрозумілий. Відповідно до п.11 цього Договору дарувальнику ( в особі представника) нотаріусом роз`яснено зміст ст. 59 Сімейного кодексу України про те, що при розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Аналогічні твердження містяться і в заявах, наданих приватному нотаріусу Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О., [PERSON] , яка діяла по довіреності від імені [PERSON] , та [PERSON] , який діяв по довіреності від імені [PERSON] . Також, у наданій нотаріусу власноруч ним складеній письмовій заяві від 04.09.2023 року відповідач [PERSON] просив посвідчити договір дарування належної йому на праві приватної власності квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також зазначив, що неповнолітні та малолітні діти права користування цим житлом не мають. Відповідно до відповіді Служби у справах дітей Чернівецької міської ради від 18.09.2023 року № 1/1642 документи та заяви щодо надання дозволу на укладення договору дарування квартири, в якій зареєстрована і якою має право користування малолітня [PERSON] , [INFO] , не надходили, рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради, як органу опіки та піклування з даного питання не приймалося. Предметом позову є визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що він укладений без надання дозволу органу опіки та піклування, оскільки у квартирі зареєстрована малолітня дитина, батьком якої є дарувальник. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Конструкція недійсності договору потрібна для того, щоб не допускати або припиняти порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. В основі конструкції недійсності (нікчемності та оспорюваності), як правило, перебуває порушення правил ЦК України чи іншого закону. Частиною другою статті 59 СК України передбачено, що при розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» в редакції, як діяла на час вчинення оспорюкваного правочину, передбачено, що батьки або інші законні представники не мають права без дозволу органу опіки та піклування, наданого відповідно до закону, вчиняти від імені малолітньої дитини правочини, визначені частиною другою статті 177 Сімейного кодексу України. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав, інших прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина, відмовлятися від майнових прав дитини (ч.2 ст. 177 СК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 зроблено висновок, що правочин, який вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Системне тлумачення вказаних вище норм матеріального права також дає підстави дійти висновку, що органи опіки та піклування надають згоду на відчуження будинку, квартири, якщо таке відчуженння здійснюється батьками або особами, які їх замінюють. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Тобто, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Частиною 4 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. З наданих суду та вже перелічених вище доказів судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору донька відповідача - [PERSON] була малолітньою, постійно проживала та була зареєстрована в належній йому квартирі, іншого житла вона не має, як не має його і її батьки: [PERSON] та [PERSON] , що відповідачами визнається та не заперечується ними. Отже, як батько дитини, що на час укладення договору дарування була малолітньою, [PERSON] має обов`язок її утримувати та забезпечувати, а тому, для укладення оспорюваного правочину потрібно було отримати згоду органу опіки і піклування, яка відповідачем одержана не була. Натомість при укладенні оспорюваного договору нотаріусу було надано відповідачами та їх представниками відомості щодо відсутності осіб, які мають право користуватися квартирою, що відчужується, що не відповідає фактичним обставинам справи та свідчить про порушення права малолітньої дитини та її законних інтересів з боку батька, який, свідомо обмеживши себе у правах власності та користування житлом, діяв неправомірно та всупереч інтересам доньки , приховавши факт наявності у неї права користування цією квартирою. Уповноважений Державою орган даної обставини не виявив і не констатував внаслідок не залучення його до даних правовідносин, тоді як у даному випадку згода органу опіки та піклування є обов`язковою. Доводи відповідачів про те, що дитина у будь-який час може скористатись правом на проживання у спірній квартирі, оскільки набувачем за договором є її бабуся, тому права дитини не є порушеними, не спростовують висновку суду про порушення вимог закону при вчиненні оспорюваного правочину. Доказів щодо наявності у [PERSON] іншого житла суду не надано. Зважаючи на викладене, суд вважає, що договір дарування квартири, укладений [PERSON] та [PERSON] суперечить правам та інтересам [PERSON] ,[INFO] , оскільки обмежив її права, законні інтереси, завдав їм істотної шкоди та порушив гарантії збереження прав дитини на житло, а тому позовні вимоги про визнання його недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). У контексті вказаної практики суд вважає вищенаведене обґрунтування цього рішення достатнім. Вирішуючи питання щодо вимоги позову про стягнення судових витрат по справі суд виходить з наступного. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У позовній заяві [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] понесені нею витрати на оплату правничої допомоги адвоката Мізюка В.В. в сумі 20 420 грн. згідно їх попереднього розрахунку, а також судовий збір, сплачений нею при подачі позову до суду, у розмірі 1073,60 грн. . Статтею 134 ЦПК передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Разом з тим, попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат позивачки [PERSON] на професійну правничу допомогу адвокатом Мізюком В.В. 02.10.2023 року надано суду наступні документи: копію договору про надання правничої допомоги від 15.09.2023 р.; копію акту прийняття виконаних робіт про надання правової допомоги від 29.09.2023 року; копію квитанції від 29.09.2023 року до прибуткового касового ордеру. У відповідності до п.3 договору про надання правничої допомоги від 15.09.2023 року, укладеного між адвокатом Мізюком В.В. та [PERSON] , обсяг і вартість наданої правничої допомоги за цим договором визначається за домовленіcтю сторін і внесення гонорару здійснюється предоплатно, у відповідності до складеного акту приймання виконаних робіт та підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера. Відповідно до акту прийняття виконаних робіт про надання правової допомоги від 29.09.2023 року адвокатом Мізюком В.В. виконано наступну роботу: роз`яснення законодавства відповідно до положень ЦКУ, ЦПК України, прав та обов`язків учасника цивільного процесу : 1 год. - 1342 грн.; вивчення судової практики апеляційних та касаційних судів, Верховного суду : 2 год.- 2684 грн., вивчення необхідних матеріалів, документів, їх правовий аналіз, технічна підготовка до подачі позову: 1 год. - 1342 грн., складання заяви про забезпечення позову - 2 год. - 2684 грн., складання позовної заяви: 4 год. - 5368 грн.. Загальна вартість наданих позивачці послуг становить 13 420 грн., які [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] станом на 29.09.2023 року сплатила в повному обсязі що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру б/н від 29 вересня 2023 року на суму 13 420 грн. Отже, витрати на правничу допомогу адвоката Мізюка В.В. у даній справі складають 13 420 грн., доказів щодо їх фактичного розміру в сумі 20 420 грн. суду не надано. Виходячи з зазначеного та враховуючи при цьому, що заяв про не співмірність, зменшення витрат на правничу допомогу від відповідачів та їх представника не надходило, суд вважає, що на користь позивачки слід стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 420 грн., а в іншій частині цих вимог - відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріали справи свідчать про те, що при подачі позову позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1073,60 грн., крім того, нею сплачено судовий збір при поданні заяви про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 03.10.2023 року було задоволено, у розмірі 536,80 грн., а всього - 1610,40 грн. Таким чином, з урахуванням задоволення позовних вимог, зважаючи на те, що позивачка просить стягнути понесені нею судові витрати лише з відповідача [PERSON] та, оскільки, житлові права дитини фактично порушені саме останнім, суд приходить до висновку, що судові витрати по сплаті судового збору за звернення до суду із позовом та із заявою про забезпечення позову при розгляді даної справи, а також витрати позивачки на правничу допомогу підлягають відшкодуванню за рахунок [PERSON] . На підставі наведеного та,

Outcome: approved