Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-14 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив захистити його право власності на квартиру [ADDRESS] , позбавити [PERSON] та [PERSON] права користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 15.01.2014 він придбав у відповідачів квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Шевцовим С. О., зареєстрованим в реєстрі за №72. Право власності на квартиру зареєстровано за позивачем. Відповідно до п. 7 укладеного договору сторони домовилися, що продавці (відповідачі по справі) повинні звільнити відчужувану квартиру від свого та/або третіх осіб майна у строк до 20.01.2014 та зняти з реєстрації своє місце проживання у квартирі у строк до 25.01.2014. Відповідачі з реєстрації в належній йому квартирі не знялися, на зв`язок не виходять, тим самим порушили умови укладеного договору купівлі-продажу квартири від 15.01.20214 в частині незняття з реєстрації місця проживання в ній. Факт реєстрації відповідачі в належній позивачу квартирі порушує його право власності та створює перешкоди в його реалізації, що змушує хвилюватися за збереження належного йому майна, що знаходиться в спірній квартирі. Крім того, реєстрація відповідачів впливає на розмір оплати за надані комунальні послуги, тарифікація яких залежить від кількості зареєстрованих в квартирі осіб. Посилаючись на ст. 317, 321, 383, 391 Цивільного Кодексу України, ст. 150 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді 30.01.2014 відкрито провадження по даній справі та призначено справу до судового розгляду. 20.02.2014 заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова позов задоволено, визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22.05.2014 рішення суду від 20.02.2014 скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] (том 1 а.с.52-53), в якому, з урахуванням заяви про зміну розміру позовних вимог (том 3 а. с. 81-82), просив визнати недійсною довіреність від 13.01.2014, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кимлик Н. І. за реєстрованим №4; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 15.01.2014, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С. О. за реєстровим №72; витребувати квартиру з чужого незаконного володіння; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначає, що договір купівлі-продажу від 15.01.2014 є недійсним, оскільки йому та його пасинку [PERSON] на праві власності належала зазначена квартира. У 2000 році позивач переїхав жити до співмешканки [PERSON] до с. Руська Лозова, залишив у квартирі меблі, побутову техніку тощо. Він раз на три місяці відвідував пасинка, останні раз був в серпні-вересні 2013 року. Про продаж квартири та смерть пасинка позивач дізнався від працівників міліції Московського РВ м. Харкова, де був визнаний потерпілим по факту шахрайських дій з їх квартирою. Кримінальне провадження було порушено 15.01.2014, тобто в день, коли нібито [PERSON] підписував договір купівлі-продажу, коли вже помер. З матеріалів провадження позивач дізнався, що його пасинок [PERSON] зник у грудні 2013 року, потім його труп виявили на початку лютого 2014 року вже з гнильними змінами, тому підписати договір купівлі-продажу 15.01.2014 він не міг. Довіреності своєму пасинку позивач не надавав. З цього приводу була призначена та проведена почеркознавча експертиза в межах кримінального провадження. [PERSON] було відомо про наявність кримінального провадження з приводу квартири, оскільки його мати була допитана з цього приводу. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що [PERSON] протиправно позбавив його права власності на квартиру. Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи №2 від 13.01.2015 підпис від імені [PERSON] в довіреності від 13.01.2014 виконаний не [PERSON] , а іншою особою, що підтверджує факт використання продавцем квартири підробленої довіреності і має тягнути за собою визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Висновок експертизи є прямим і належним доказом того, що [PERSON] не надавав дозволу на продаж належної йому частки квартири. На підставі ст. 387, 392 ЦК України просив позов задовольнити. Ухвалою суду від 25.05.2015 зустрічну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про захист права власності на квартиру та позбавлення права користування житловим приміщенням. 15.06.2015 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу від 15.01.2014, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Швецовим С. О, зареєстрований на №72, в частині продажу [PERSON] 2/3 квартири [ADDRESS] ; витребувати від [PERSON] зазначену квартиру; зобов`язати відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції внести зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: скасувати реєстрацію права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.01.2014, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Швецовим С. О., зареєстрований за №72; поновити [PERSON] в якості власника 2/3 частин квартири [ADDRESS] (том 2 а.с.2-5). В обґрунтування зустрічного позову позивач зазначає, що він, [PERSON] , є батьком померлого [PERSON] та єдиним спадкоємцем. Його сину, [PERSON] , належало 2/3 частин квартири [ADDRESS] . 15.01.2014 за договором купівлі-продажу відповідач отримав у власність вищезазначену квартиру за 267\~700 грн. За два тижні до відчуження квартири син перестав виходити на зв`язок та позивач був під впливом кримінального угрупування, яке заволоділо його квартирою. Його рідний брат [PERSON] звернувся до правоохоронних органів у зв`язку із відсутністю зв`язку з позивачем та його сином, були порушені кримінальні провадження. В ході кримінального провадження було встановлено, що [PERSON] загинув від отруєння метанолом в м. Дніпропетровськ. Щодо [PERSON] було вчинено злочинні дії, внаслідок яких він був позбавлений права власності на майно 2/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі правочину договору купівлі-продажу від 15.01.2014, якого він не вчиняв та не бажав відчужувати квартиру, тому правочин повинен бути визнаний недійсним із застосуванням наслідків. Так, зазначає позивач за зустрічним позовом, при укладанні договору купівлі-продажу від 15.01.2014 були порушені ч. 3, ч. 5 ст. 203 ЦК України. Правочин не відповідає волевиявленню [PERSON] , жодних реальних наслідків цих правочинів для нього не настало і його дії не були спрямовані на досягнення таких наслідків. [PERSON] особисто не вчиняв відчуження квартири, підпис у договорі купівлі-продажу від 15.01.2014 здійснений не ним, такий правочин не вважається таким, що вчинений. Оскільки оспорюваний правочин є недійсним, то до нього повинні бути застосовані відповідні наслідки, а саме: повернення належного майна квартири [ADDRESS] та скасування переходу права власності на квартиру до [PERSON] . Позивач зазначає, що є єдиним спадкоємцем [PERSON] на має право на оформлення належної його сину 2/3 квартири у власність. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді від 05.08.2015 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним та витребування з незаконного чужого володіння об`єднано в одне провадження №643/1137/14-ц та передано на розгляд судді Харченко А. М. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 23.01.2017 провадження у цивільній справі [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Швецов С. О., відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу в частині, витребування квартири, скасування права власності та поновлення права власності зупинено до 16.06.2017 до залучення у справі у справі правонаступника позивача за зустрічним позовом [PERSON] , який вибув у зв`язку зі смертю (т. 3 а.с.64). Ухвалою суду від 26.09.2017 провадження у справі відновлено та призначено справу до розгляду (том 3 а.с.66). Ухвалою суду від 25.06.2018 витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алекаєвої З. Б. спадкову справу №27/2016 після смерті [PERSON] 16.12.2016 (том 3 а.с. 103). 27.08.2018 на виконання ухвали до суду від приватного нотаріуса надійшла копія спадкової справи після смерті [PERSON] (том 3 а.с.138-156). Ухвалою суду\~від 04.09.2019\~залучено як\~правонаступника позивача\~за зустрічним\~договором [PERSON] \~ [PERSON] \~та як\~третю особу\~ [PERSON] (том 3 а.с.193). Ухвалою суду від 04.09.2019 закрито провадження у цивільній справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (том 3 а.с.194). Дана справа на підставі розпорядження Голови Верховного Суду № 2/0/9-22 від 08.03.2022 відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» була передана до Октябрського районного суду м. Полтави. 04.07.2023 справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, зустрічного позову [PERSON] (правонаступника [PERSON] ) до [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Швецов С. О., відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу в частині, витребування квартири, скасування права власності та поновлення права власності надійшла у провадження Московського районного суду м.Харкова із Октябрського районного суду м.Полтави на підставі ухвали Октябрського районного\~суду м.Полтави від 31.05.2023. Ухвалою судді від 07.07.2023 справу прийнято до провадження та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 06.12.2023 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача\~за первісним\~позовом [PERSON] \~ адвокат\~Ломакін Е.\~В.\~у судовому\~засіданні підтримав\~позовні вимоги\~та просив\~їх задовольнити\~з підстав,\~викладених у\~позовній заяві.\~Представник позивача\~підтвердив,\~що на\~даний час\~ [PERSON] \~є власником\~спірної квартири.\~Зустрічний позов\~ [PERSON] \~не визнав,\~оскільки \~позивачем за\~зустрічним позовом\~обрано спосіб\~захисту,\~який суперечить\~практиці Верховного\~Суду.\~Також представником\~позивача заявлено\~клопотання про\~залишення зустрічного\~позову [PERSON] \~без розгляду\~у зв`язку\~з його\~неявкою до\~судового засідання.\~Також зазначив,\~що позов [PERSON] необгрунтований та безпідставний, докази того, що [PERSON] не підписував договір, відсутні, вироку суду немає, не встановлено фактів шахрайства та вбивства. Представник відповідача [PERSON] адвокат Овсяник С. А. у судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги первісного позову не визнає, підтримав зустрічні позовні вимоги свого довірителя в редакції від 22.11.2017, надав пояснення аналогічні викладеним в обґрунтування позовних вимог. Зокрема пояснив, що у [PERSON] відсутнє волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу, в день вчинення правочину 15.01.2014 було заведено кримінальне провадження щодо шахрайських дій. Зустрічний позов [PERSON] підтримав та просив задовольнити. Позивач та представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином за адресам наявними у матеріалах справи, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавав. Позивач [PERSON] взагалі не цікавився долею свого позову весь час перебування справи у провадженні суду з липня 2023 року. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шевцов Сергій Олександрович повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, заяв про відкладення або розгляд за відсутності до суду не направляв. Третя особа відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції повідомлені про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у судове засідання свого представника не направили, заяв про відкладення або розгляд за відсутності до суду не подавали. Суд, вислухавши доводи представника позивача за первісним позовом, представника відповідача за первісним позовом (позивача [PERSON] за зустрічним), дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив такі обставини. Щодо клопотання представника позивача про залишення зустрічного позову [PERSON] (правонаступника [PERSON] ) суд зазначає, що відповідно до положень ч. 5 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Аналогічні положення містить п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Суд дійшов висновку про те, що нез`явлення позивача за зустрічним позовом [PERSON] не перешкоджає вирішенню спору та вважає за можливе розглянути справу за його відсутності. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.01.2014, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С. О., зареєстрованого в реєстрі за №72, [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Квартира належить продавцям на праві власності таким чином: 2/3 частки належать продавцям на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.03.1996 реєстраційний № [NUMBER] , виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду; 1/3 частка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 18.04.1997 [PERSON] , державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-1595. [PERSON] під час укладення договору діяв від себе та від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 13.01.2014 Кимлик Н. І., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, за реєстровим №4 (том 1 а.с.6). Право власності на квартиру [ADDRESS] 15.01.2014 зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1 а.с.7). Згідно з довідкою про склад сім`ї від 14.01.2014 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (том 1 а.с.8). Відповідно до витягу з кримінального провадження №12014220470000201 15.01.2014 внесено відомості до ЄДРДР за ч. 3 ст. 190 КК України з фабулою: до Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області надійшла заява від [PERSON] , який просить притягнути до кримінальної відповідальності невстановлених осіб, які в період часу з 01.11.2013 до 15.01.2014 шляхом шахрайства заволоділи майном, яке належало його рідному брату [PERSON] та племіннику [PERSON] , в результаті чого останнім були заподіяні матеріальні збитки (том 1 а.с.55, 71). З пояснень, наданих [PERSON] слідчому, вбачається, що він довіреності на ім`я [PERSON] не підписував, наміру відчужувати частину квартири [ADDRESS] , що належить йому не мав (а.с.56-57, 72-73). Відповідно до довіреності від 13.01.2015, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кимлик Н. І. [PERSON] цією довіреністю уповноважив [PERSON] продати належну йому на праві особистої приватної власності частку квартири [ADDRESS] , визнаючи в усіх випадках суму (ціну), умови і строки на свій розсуд, з правом узгодження та вирішення усіх питань, що його стосуватимуться з цього приводу, захисту персональних даних, зняти з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] (том 1 а.с.58, 74). Відповідно до постанови старшого слідчого СВ Московського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області [PERSON] від 23.06.2014 призначено почеркознавчу експертизу у кримінальному провадженні №12014220470000201 від 15.01.2014 та поставлено перед експертом запитання: «Ким, [PERSON] або іншою особою, виконано підпис та напис « [PERSON] » в графі «підпис» в документі «Довіреність» від 13.01.2014?» (том 1 а.с.59, 75). Відповідно до листа відділу Державної реєстрації актів цивільного с тану по м. Харкову Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 02.08.2014 №7432/04-12-04-06 актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] не виявлено з 2007 року по час перевірки по первинним актовим записам про смерть, при повній наявності архіву (том 1 а.с.87) Відповідно до висновку експерта №2 від 13.01.2015, отриманого на виконання постанови старшого слідчого СВ Московського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області Воронкіна Я. О. від 23.06.2014 у кримінальному провадженні №12014220470000201 від 15.01.2014 підпис від імені [PERSON] в графі «підпис» в довіреності від 13.01.2014, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Скорочений рукописний запис: « [PERSON] » в графі «підпис» в довіреності від 13.01.2014, виконаний не [PERSON] , а іншою особою (том 1 а.с.121-124). Відповідно до витягу з кримінального провадження №12014220470003347 28.06.2014 внесено відомості до ЄДРДР за ч. 3 ст. 190 КК України з фабулою: У кримінальному провадженні №12014220470000201 від 15.01.2014 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України було викрито факт заволодіння невстановленими особами в період часу з 13.01.2014 до 15.01.2014 шахрайським шляхом квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] (том 1 а.с.135). [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану про державну реєстрацію народження від 04.06.2015 (том 2 а.с.11). Відповідно до заяви, наданої 15.01.2014, приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Шевцову С. О. [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] за власні кошти (а.с.14). 15.01.2014 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С. О. зареєстровано 2/3 квартири [ADDRESS] як спільна сумісна власність [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.03.1996 реєстраційний № [NUMBER] , виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, 1/3 квартири [ADDRESS] як приватна власність [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 18.04.1997 [PERSON] , державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори, за реєстровим №2-1595 (том 2 а.с.17-18, 19-20, 21-22, 23-24,25-26). Відповідно до висновку експерта №218-КЕ/2015 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12014220470000216 від 16.01.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України за фактом смерті [PERSON] при дослідженні трупа невідомого чоловіка, впізнаного як [PERSON] встановлено, що труп знаходився у стані пізніх гнильних змін, наявності будь-яких тілесних ушкоджень на трупі не виявлено, причину смерті встановити не виявляється можливим. Виходячи з динаміки розвитку пізніх трупних явищ, встановлених під час огляду трупа на місці його виявлення (в період з 01 год до 02 год 30 хв 06.02.2014) і при судово-медичному дослідженні (08 год 45 хв 06.02.2014) можна вважати, що з часу смерті могло пройти орієнтовно близько 3-6 діб до часу огляду трупа на місці його виявлення. Більш достеменно визначити час настання смерті за наявними судово-медичними даними не представляється можливим (том 3 а.с.19-23). Цей висновок підготовлений особою, яка є атестованим судовим експертом, попередженим про відповідальність за ст. 384, 385 КК України. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 17.12.2016 (том 3 а.с.60). Після смерті [PERSON] 22.12.2016 була заведена спадкова справа №27/2016 (том 3 а.с.61). Згідно з матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , до приватного нотаріуса ХМНО Алекаєвої З. Б., із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся [PERSON] (том 3 а. с. 139) та спадкоємець за заповітом [PERSON] (том 3 а.с.147-156). Згідно із заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І. Ю. 28.11.2016, [PERSON] все своє майно заповів [PERSON] (том 3 а.с.161). [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] та перебувала у шлюбі з [PERSON] , померла [INFO] (том 3 а.с.180, 181). Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] в м. Дніпро, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 31.05.2019 (том 3 а.с.190). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналізуючи вказані норми матеріального права, можна дійти висновку, що користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта\~статті 9 ЖК Української РСР). Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у\~статті 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Верховний Суд виходить з того, що відповідно до цивільного процесуального закону позивач має довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Системний аналіз положень статей 383, 391, 405 ЦК України та положень статей 150, 156 ЖК Української РСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР дає підстави дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основопложних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі\~Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Верховний Суд зауважує, що правовою підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням є статті 405, 406 ЦК України. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Верховний Суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим. Легітимною метою у цій справі є захист прав власника квартири, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивачки та правом користування спірною квартирою відповідачами, які тривалий час не проживають у ній. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №755/13349/16-ц. Водночас відповідачем [PERSON] та правонаступником [PERSON] подані зустрічні позовні заяви. [PERSON] просить визнати недійсною довіреність від 13.01.2014, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кимлик Н. І. за реєстрованим №4; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 15.01.2014, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С. О. за реєстровим №72; витребувати квартиру з чужого незаконного володіння; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Правонаступником [PERSON] заявлено вимоги про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу від 15.01.2014, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Швецовим С. О, зареєстрованого за №72, в частині продажу [PERSON] 2/3 квартири [ADDRESS] ; витребування від [PERSON] зазначеної квартири; зобов`язання відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції внести зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: скасувати реєстрацію права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.01.2014, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Швецовим С. О., зареєстрований за №72; поновити [PERSON] в якості власника 2/3 частин квартири [ADDRESS] . 1)Щодо визнання недійсною довіреності від 13.01.2014, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кимлик Н. І. за реєстрованим №4 та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 15.01.2014, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С. О. за реєстровим №72, суд встановив таке. Відповідно до\~ч.\~1-\~ч.\~3\~ст.\~202\~ЦК України\~правочином є\~дія особи,\~спрямована на\~набуття,\~зміну або\~припинення цивільних\~прав та\~обов`язків. Правочини\~можуть бути\~односторонніми та\~дво-\~чи багатосторонніми\~(договори). Одностороннім\~правочином є\~дія однієї\~сторони,\~яка може\~бути представлена\~однією або\~кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Крім того,\~згідно з\~ч.\~3,\~ч.\~5\~ст.\~203\~ЦК України\~волевиявлення учасника\~правочину має\~бути вільним\~і відповідати\~його внутрішній\~волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як встановлено у судовому засіданні довіреність від 13.01.2015, посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кимлик Н. І., зареєстрована в реєстрі за №4, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] продати належну йому на праві особистої приватної власності частку квартири [ADDRESS] , визнаючи в усіх випадках суму (ціну), умови і строки на свій розсуд, з правом узгодження та вирішення усіх питань, що його стосуватимуться з цього приводу, захисту персональних даних, зняти з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] , [PERSON] не підписувалась, рукописний напис « [PERSON] » також виконаний не ним. Зазначена обставина підтверджена висновком експерта №2 від 13.01.2015, отриманого у межах кримінального провадження №12014220470003347 від 28.06.2014 і такий висновок відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України, а тому є належним та допустимим доказом відповідно до ст. 77, 78 ЦПК України. Така оцінка висновку експерта №2 від 13.01.2015, за наслідками проведеної у межах кримінального провадження №12014220470003347 від 28.06.2014 експертизи, відповідає висновкам щодо застосування відповідних норм права (допустимість висновку експерта у кримінальному провадженні як доказу у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений), викладеними у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №461/3675/17. Так, в зазначеній постанові Верховного Суду зазначено, що: «Статтею 110\~ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими\~статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд правильно врахував, що висновок № 6/154 від 23 березня 2017 року, підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням статті 102 ЦПК України. Колегія суддів враховує допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. Банк, заперечуючи проти висновку експерта, не надав доказів на його спростування, не скористався правом на заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи у цій справі, не ставив перед судом питання про виклик у судове засідання експерта, який проводив почеркознавчу експертизу. Отже, на думку колегії суддів, висновок експерта № 6/154 від 23 березня 2017 року судами першої та апеляційної інстанцій належно оцінений у сукупності з іншими доказами.» Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 237\~ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 244\~ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (частина перша статті 245 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 203\~ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, здійснення представництва однією особою інтересів іншої за відсутності достатньої та правомірної підстави - договору, закону, акта органу юридичної особи та іншої підстави, встановленої актами цивільного законодавства - не створює для довірителя жодних прав і обов`язків, не призводить до виникнення цивільних відносин за участі довірителя, а отже не є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у особи, від імені якої нібито видано зазначену довіреність. Відповідно до статті 52\~Закону України\~«Про нотаріат» (в редакції Закону України від 01 жовтня 2008 року № 614-VI) про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Порядок ведення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій та їх форма встановлюються Міністерством юстиції України. Порядок посвідчення довіреностей станом на день вчинення нотаріальної дії (посвідчення довіреності) передбачений Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012\~№ 296/5 (далі - Порядок), та Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерстав\~юстиції України\~від 22.12.2010\~№ 3253/5 (далі - Правила). Згідно із пунктом 7.47 Правил усі особи та/чи їх представники, які записані в графі 3 (у тому числі перекладачі), особи, що підписувалися на документі на прохання громадян, які у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не могли підписатися власноруч, підписуються у графі 7 Реєстру із зазначенням прізвищ. Аналіз наведеного пункту Правил дає підстави для висновку, що під час реєстрації нотаріальних дій у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій розписуються особи, для яких і стосовно яких вчинені такі нотаріальні дії. Відповідно до п. 4 глави 6 розділу І Порядку правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Відповідно до пункту 4 глави 9 розділу I Порядку при вчиненні нотаріальних дій, що потребують прикладення власноручного підпису осіб, нотаріус перевіряє справжність підпису цих осіб шляхом здійснення ними підпису у його присутності. Встановлення їх особи здійснюється за документами, визначеними Законом України "Про нотаріат". Пунктом 5 глави 9 розділу I Порядку встановлено, що якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. В оскаржуваній довіреності зазначено, що вона підписана особисто [PERSON] , зазначень щодо підписання довіреності іншою особою вона не містить. Суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] довіреність не підписував і, відповідно, не видавав довіреності, що дає підстави для наступного висновку про її недійсність у зв`язку з відсутністю волевиявлення довірителя. Також суд зазначає, що вчинення у подальшому на підставі цієї довіреності від імені [PERSON] дій є протиправним та має наслідком визнання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири недійсним, оскільки він суперечить положенням частини першої статті 203 ЦК України, за змістом якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Враховуючи, що [PERSON] не уповноважував [PERSON] на підписання договору купівлі-продажу квартири від його імені, продати належну йому на праві власності частку квартири [ADDRESS] , визнаючи в усіх випадках суму (ціну), умови і строки на свій розсуд, з правом узгодження та вирішення усіх питань, що його стосуватимуться з цього приводу, захисту персональних даних, зняти з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] , отримати від продажу гроші та виконувати інші дії, суд вважає, що [PERSON] діяв без відповідного обсягу повноважень. Зазначені висновки суду ґрунтуються на висновках щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Верховного Суду №756/3299/14-ц від 22.05.2019. Правонаступник [PERSON] в обґрунтування зустрічного позову зазначає, що [PERSON] як власник квартири, яка є предметом спору, не мав на меті відчуження квартири, реальних наслідків правочину для нього не настало, жодної його дії не було спрямовано на досягнення таких наслідків. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що [PERSON] особисто не вчиняв правочину з відчуження квартири, підпис у договору купівлі-продажу від 15.01.2014 здійснений не ним та правочин не може вважатися таким, що вчинений, та правочин є недійсним та нікчемним. При цьому суду не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] не підписував договір купівлі-продажу квартири, що оспорюється. Із свідоцтва про смерть [PERSON] вбачається, що його смерть настала більш ніж через два тижні вже після укладення оспорюваного договору. З висновку експерта №218-КЕ/2015 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12014220470000216 від 16.01.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України за фактом смерті [PERSON] , встановлено, що причину смерті [PERSON] встановити не виявляється можливим. Отже, суду не надано доказів про насильницьку смерть [PERSON] та про наявність причинно-наслідкового зв`язку між смертю [PERSON] та укладенням правочину, що оспорюється. Водночас суд при вирішення спору вважає необхідним застосувати принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), деталі якого розкрила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.06.2021 по справі №901/ 5726/19. Так, у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (п.6.56 Постанови). Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах (п.6.57). Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia (п.6.58). Як встановлено у судовому засіданні квартира [ADDRESS] на день укладення оспорюваного правочину належала [PERSON] та [PERSON] на праві власності таким чином: 2/3 частки належали [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.03.1996 реєстраційний № [NUMBER] , виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду; 1/3 частка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 18.04.1997 [PERSON] , державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-1595. Як було встановлено судом, [PERSON] не мав наміру та не вчиняв жодних дій для відчуження (продажу) належної йому частини квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала: [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності 2/3 частини та [PERSON] на праві спільної часткової власності - 1/3 частина. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1- ч. 3 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Ст. 217 ЦК України передбачає, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припистити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Як вбачається з матеріалів справи правочин щодо спільного майна власників (спірної квартири) вчинено [PERSON] за відсутності необхідних повноважень, за відсутності нотаріально посвідченої згоди [PERSON] на продаж квартири, з порушенням переважного права купівлі, [PERSON] не мав волевиявлення на вчинення продажу належної йому частини квартири, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за зустрічними позовами щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 15.01.2014, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С. О. за реєстровим №72. Суду не доведено, що без згоди [PERSON] на продаж квартири договір купівлі-продажу був би укладений, що має наслідком визнання договору недійсним в цілому. 2)Щодо скасування договору купівлі-продажу від 15.01.2014, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Швецовим С. О, зареєстрований на №72, в частині продажу [PERSON] . Відповідно до\~ч.\~1,\~ч.\~2\~ст.\~15\~ЦК України\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Діючим ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Саме такий спосіб захисту є ефективним та може призвести до поновлення порушеного права. Такий спосіб захисту як скасування договору не тягне за собою наслідків по відновленню порушеного права, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про скасування договору купівлі-продажу. 3)Щодо вимог\~про витребування\~квартири з\~чужого незаконного\~володіння (позовні\~вимоги,\~що містяться\~в зустрічних\~вимогах [PERSON] \~та [PERSON] ). Згідно з частиною першою статті 15\~ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Статтею 41\~Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Відповідно до статті 216\~ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороною недійсного правочину. Норма частини першої статті 216\~ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Відповідно до статті 387\~ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом\~статті 388 ЦК України\~випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей\~387\~і\~388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18). Отже, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі\~статті 388\~ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц,\~провадження № 14-651цс18). \~ \~ \~ \~Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду №727/967/16-ц від 20.04.2021. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Судом встановлено, що спірна квартира були відчужена один раз, сторонами цього правочину були [PERSON] , правонаступником якого є позивач [PERSON] , та [PERSON] . Між [PERSON] та [PERSON] відсутні будь-які правовідносини щодо спірної квартири. Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387\~ЦК України загального правила власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Отже, норма статті 388\~ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до частини першої\~статті 382 ЦК України\~квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Згідно з частиною другою статті 183\~ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Таким чином, витребувати можна лише індивідуально визначене майно, або майно яке виділено в натурі. Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15, а також правовими висновками Верховного Суду, наведеними у постановах від 28 лютого 2019 року у справі № 472/34/15-ц (провадження № 61-28409св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18), від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 02 квітня 2018 року у справі № 522/12782/15-ц (провадження № 61-2963св18) та від 25 січня 2018 року у справі № 520/9193/15-ц (провадження № 61-1466св18). Крім того, в частині відчуження частини квартири, яка належала [PERSON] , правонаступником якого є позивач за зустрічним позовом [PERSON] , суд зауважує, що правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17). У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 у справі №725/1824/20. Отже, надаючи оцінку обставин вибуття спірного майна з власності [PERSON] та [PERSON] , набуття права власності [PERSON] на квартиру, судом не встановлено вибуття квартири з власності позивачів без волевиявлення [PERSON] , тобто суду не доведена недобросовістність [PERSON] як набувача квартири. \~ \~ \~ \~Враховуючи, що [PERSON] належать 2/3 частини квартири на праві спільної сумісної власності з [PERSON] , його частка квартири не виділена в натурі та її розмір не визначено, добросовісність набувача [PERSON] під час розгляду справи не спростована, застосувати до правовідносин, що виникли між [PERSON] та [PERSON] такий спосіб захисту як витребування майна з чужого незаконного володіння не є можливим, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. 4)Щодо визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Суд вкотре звертає увагу на те, що [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності частина квартири, яка не поділена між співвласниками, а саме [PERSON] та [PERSON] . Разом із тим, у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 у справі №725/1824/20 суд зазначив, що спір щодо розміру часток у праві спільної власності повинен вирішуватись виключно між співвласниками такого майна. Співвласник квартири (його правонаступник) до розгляду зустрічного позову [PERSON] не залучений, позов пред`явлено до [PERSON] . Верховний Суд неодноразово наголошував, що пред`явлення позову до належного відповідача є підставою для відмови у його задоволенні (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц). 5)Щодо зобов`язання відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції внести зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: скасування реєстрацію права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.01.2014, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Швецовим С. О., зареєстрований за №72; поновити [PERSON] в якості власника 2/3 частин квартири [ADDRESS] . Суд вкотре звертає увагу, що за [PERSON] до укладення оспорюваного правочину не було зареєстровано право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до досліджених у судовому засіданні доказів зазначена квартира належить [PERSON] та [PERSON] на праві власності таким чином: 2/3 частки належать на праві спільної сумісної власності, 1/3 частка належить [PERSON] на праві спільної часткової власності. Тобто вимога про скасування реєстрацію права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.01.2014 та поновлення [PERSON] в якості власника 2/3 частин квартири фактично є вимогою про поділ спільного майна співвласників. Такий спір може бути вирішений виключно між співвласниками майна. В той же час [PERSON] (правонаступник [PERSON] ), як правонаступником [PERSON] , не залучено до зустрічного позову як відповідача співвласника квартири [PERSON] , а тому така вимога задоволенню не підлягає, як пред`явлена до неналежного відповідача. Загалом вимога про скасування права власності за [PERSON] та поновлення права власності за попереднім власником [PERSON] є вимогою про застосування односторонньої реституції, що у даному випадку не відповідає нормам закону оскільки судом визнано недійсним двосторонній правочин (договір купівлі-продажу квартири). Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи. Правонаступниками [PERSON] вимог про застосування наслідків недійсного правочину не заявлено. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~ч. 5,\~ч.\~6\~ст.81\~ЦПК України\~докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд, оцінивши докази в сукупності, з огляду на баланс інтересів сторін спору, звертає увагу, що позивачем не доведено, що відповідач [PERSON] мав намір на відчуження належної йому частини квартири, а тому позовні вимоги [PERSON] про позбавлення до [PERSON] права користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Крім того, суд дійшов висновку про часткове задоволення зустрічних позовних вимог, а саме: визнає недійсною довіреність від 13.01.2014 від імені [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кимлик Наталією Іванівною, зареєстровану в реєстрі за №4; визнає недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 15.01.2014, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим Сергієм Олександровичем, зареєстрований в реєстрі за №72, укладений між продавцями [PERSON] , який діяв від себе та від імені [PERSON] , та покупцем [PERSON] . В іншій частині суд вважає позовні вимоги таким, що не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Оскільки у первісному позові відмовлено, судовий збір покладається на позивача. Судовий збір за зустрічними позовами покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] , [PERSON] пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial