Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Броварської Державної податкової інспекції Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання права власності на майно за набувальною давністю, Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26.02.1983 року державним нотаріусом Баришівського районного нотаріального округу Маховкою Ю.І. вона - позивачка [PERSON] являється власником 7/9 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , котрі успадкувала після смерті своєї бабусі [PERSON] , померлої [INFO] . Згідно даного свідоцтва інші 2/9 частини будинку залишаються відкритими. З 1983 року і до теперішнього часу позивачка безперервно і відкрито володіє житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , включно і 2/9 частинами будинку, котрі ніким не були прийняті. Разом з тим, їй відомо, що згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 ЗУ «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). В частині 3 статті 5 ЦК України 2003 року вказано, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, на час смерті [PERSON] , померлої [INFO] , правовідносини з приводу спадкування регулював Цивільний кодекс УРСР 1963 року. Враховуючи те, що законний власник 1/2 частини житлового будинку [PERSON] помер у 1974 році, а спадщину після нього ніхто зі спадкоємців не прийняв, спадкове майно (зокрема, спірна частина будинку), згідно ст. 555 ЦК УРСР 1963 року повинна перейти у власність держави. Наразі чинним Податковим кодексом України функції виявлення, обліку та зберігання майна, що переходить у власність держави виконуються податкові (контролюючі) органи (ст. 19-1 Податкового кодексу України). Так, в ст. 19-1.1.23 Податкового кодексу України зазначено, що контролюючі органи організовують роботу з виявлення, обліку, зберігання, оцінки та розпорядження безхазяйним майном та іншим майном, що переходить у власність держави, а також з обліку, попередньої оцінки, зберігання майна, вилученого та конфіскованого за порушення митного і податкового законодавства. Відтак, позивачка просить суд визнати з нею право власності за набувальною давністю на 2/9 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , що за життя належали [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача Броварської Державної податкової інспекції Головного управління Державної податкової служби у Київській області Цатурян Е.В. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. \~Заслухавши пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин встановив наступне. \~ \~ \~ \~Як вбачається з матеріалів справи [INFO] народилась [PERSON] , що вбачається з копії свідоцтва про народження, виданого 07.04.1972 року Березанською селищною радою Баришівського району Київської області (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 15.10.1996 року, [PERSON] та [PERSON] 15.10.1996 року уклали шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Березанського міськвиконкому Київської області зроблено актовий запис № 100, прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с. 9). Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [INFO] померла [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 59 (а.с. 10). Як вбачається з копії свідоцтва про право власності за заповітом від 26.02.1983 року спадкоємцем померлої [INFO] [PERSON] являється [PERSON] , 1972 року народження. Майно, на яке видано свідоцтво складається з 7/9 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на присадибній земельній ділянці совхозу 60-річчя Радянської України, належній померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Баришівською нотаріальною конторою 23.03.1976 року за № 37 та зареєстровано Переяслав-Хмельницьким БТІ 13.03.1976 року за № 79. 2/9 частини будинку залишаються відкритим (а.с. 11). Відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на дату оцінки 27.07.2023 року склала 267\~970, 00 грн. (а.с. 18). За змістом акту обстеження житлово-побутових умов № 2628 від 27.12.2019, [PERSON] від народження постійно проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19). Крім того судом досліджено копію спадкової справи № 321/1982, заведеної 17.08.1982 року після померлої [INFO] [PERSON] , наданої на виконання ухвали суду державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК\~України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13\~\~ЦПК\~України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК\~України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За змістом\~статті 335\~ЦК України\~безхазяйною є\~річ,\~яка не\~має власника\~або власник\~якої невідомий. Безхазяйні\~нерухомі речі\~беруться на\~облік органом,\~що здійснює\~державну реєстрацію\~прав на\~нерухоме майно,\~за заявою\~органу місцевого\~самоврядування,\~на території\~якого вони\~розміщені.\~Про взяття\~безхазяйної нерухомої\~речі на\~облік робиться\~оголошення у\~друкованих медіа. Після\~спливу одного\~року з\~дня взяття\~на облік\~безхазяйної нерухомої\~речі вона\~за заявою\~органу,\~уповноваженого управляти\~майном відповідної\~територіальної громади,\~може бути\~передана за\~рішенням суду\~у комунальну\~власність. Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338,\~341\~і\~343\~цього Кодексу. Згідно з частинами 1, 4\~ ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. З аналізу вказаного випливає, що право власності за набувальною давністю виникає лише за сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Відсутність хоча б однієї з наведених вище умов виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. Так, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відсутність добросовісності в позивача щодо заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.08.2018 року у справі № 201/12550/16-ц, від 15.05.2019 року у справі № 729/608/17, від 27.06.2019 року у справі № 175/2338/16-ц, \~від 15.07.2020 року у справі № 520/3015/16-ц, від 26.05.2021 року у справі №\~214/3083/18, висновки яких суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Так, проаналізувавши матеріали справи та надані суду докази в їх сукупності, судом встановлено, що позивачка, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом лише на 7/9 частини заповіданого їй житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , достеменно знала, що інші 2/9 частини будинку їй не належать. Окрім того, в заяві про прийняття [PERSON] спадщини вказано про наявність інших спадкоємців померлої [PERSON] , які мають право на обов`язкову частку згідно\~ст.\~535\~ЦК УРСР\~1963\~року (а.с. 98). За наведених вище обставин, володіння позивачкою спірною частиною житлового будинку за адресою:\~ [ADDRESS] , не можна вважати добросовісним. Та обставина, що позивачка проживає в будинку та користується його частиною, яка їй не належить, не породжує права позивача на набуття права власності за набувальною давністю незалежно від тривалості такого володіння. Отже, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, позивачка не надала жодних належних доказів добросовісності заволодіння нею спірними 2/9 частинами житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , як обов`язкової умови набуття права власності за набувальною давністю на підставі положень\~ст. 344 ЦК України. \~Позивачка з самого вступу у спадщину знала, що 2/9 частини нерухомого спірного майна належать спадкоємцям, які мають право на обов`язку частку згідно ст. 535 ЦК УСРС 1963 року, тобто, відсутня добросовісність, як одна з обставин, яка необхідна у своїй сукупності для набуття права власності за набувальною давністю. Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Броварської Державної податкової інспекції Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання права власності на майно за набувальною давністю є необґрунтованим. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed