Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, з урахуванням внесених уточнень просить стягнути з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на її користь в рівних частинах грошову компенсацію вартості 1/3 частини квартири [ADDRESS] , тобто в розмірі 720 332,00 грн.; припинити з дня отримання позивачем грошової компенсації вартості 1/3 частини квартири [ADDRESS] її право на 1/3 частину у праві спільної часткової власності на вказану квартиру та відшкодувати судові витрати, мотивуючи свої вимоги тим, що спірна квартира належала на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] . Сторони спадщину отримали в рівних частинах, тобто по 1/3 частині кожен із сторін даного спору. Після відкриття спадщини між спадкоємцями склались неприязні стосунки через неможливість спільно володіти та користуватись спадщиною, оскільки відповідач [PERSON] одноособово здавала в оренду квартиру, залишаючи собі всю суму орендної плати. З цієї причини, а також у зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] не давала позивачу ключі від спірної квартири, позивач вимушена була звертатись до поліції. Наразі відносини між сторонами спору залишаються конфліктними, тому позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду. 01 лютого 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, та з огляду на ціну позову, яка не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику/повідомлення сторін. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , отримавши копію позовної заяви з додатками, не скористались процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тобто по 1/3 частині кожному, що підтверджено Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.12.2023 року та витягом з Державного реєстру права власності на нерухоме майно. (а.с. 9, 10) За даними технічного паспорту від 27.11.2023 року квартира [ADDRESS] розташована на 2-му поверсі, загальною площею 62,2 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., має три окремі житлові кімнати площею: 14,7 кв.м., 14,8 кв.м., 11,0 кв.м. (а.с. 11-15) Згідно Висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 14-12/2023 від 25.01.2024 року, ринкова вартість 1/3 частки квартири [ADDRESS] станом на дату оцінки становить 720 332,00 грн.; провести виділ в натурі 1/3 частки квартири [ADDRESS] дотриманням вимог Державних будівельних норм та вимог нормативно-правових актів в галузі будівництва технічно неможливо. (а.с. 34-46) Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи листи Дніпровського Управління поліції ГУ НП у м. Києві від 07.08.2023 року, 12.01.2024 року, 15.01.2024 року за зверненнями [PERSON] з приводу можливих протиправних дій. (а.с. 16-20) Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина четверта статті 41 Конституції України, частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до частини першої статті 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою. Співвласнику надається право самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна. Відповідно до частини другої статті 364 Цивільного кодексу України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності. Випадки, коли співвласник майна у порядку поділу спільного, часткового майна бажає отримати за належну йому частку в спільному майні, шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, врегульовані статтею 364 ЦК України. Висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 та від 13 січня 2016 року та у справі № 6-2925цс15. Так, у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Такі правові висновки Верховного Суду України щодо застосування інституту виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, підтримано Касаційним Цивільним Судом у складі Верховного Суду - зокрема, у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18), від 03 березня 2020 року у справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18), від 29 березня 2021 року у справі № 759/2791/17 (провадження № 61-15848св20), від 23 травня 2022 року у справі № 686/29779/19 (провадження № 61-3809св21). Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача у заявлений нею спосіб, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі мають матеріальну можливість сплатити позивачу грошову компенсацію вартості її частки у квартирі [ADDRESS] , тобто у розмірі 720 332,00 грн. При цьому слід зауважити, що задоволення позову у такому випадку призведе до порушення статті 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки відсутні докази того, що відповідачі спроможні сплатити позивачу грошову компенсацію за її частку в квартирі, а відсутність у відповідачів коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і, відповідно, позбавлення відповідачів права власності на дане житло, в той час як відповідачі не давали згоду викупити у позивача її частку у праві власності, а примушувати їх до цього є також порушенням прав відповідачів, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідачів надмірний тягар. Також слід констатувати, що позивач не позбавлена можливості захистити свої майнові права в інший спосіб, передбачений нормами ЦК України, не покладаючи на відповідачів надмірний тягар, ураховуючи, що позивач відразу порушила питання про необхідність стягнення з відповідачів грошової компенсації частки житла для припинення права власності відповідно до статті 364 ЦК України, позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою не заявляла. Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed