Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що зареєструвала з відповідачем [PERSON] шлюб 16 листопада 1996 року у Підволочиському відділі реєстрації актів громадського стану Тернопільської області, про що зроблено актовий запис № 63. Від цього шлюбу у сторін є діти: донька [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . В подальшому донька [PERSON] , після укладення шлюбу, змінила прізвище на [PERSON] . За час шлюбу сторонами за спільні кошти подружжя було набуте майно, а саме 3 (трьох) кімнатну квартиру [ADDRESS] . Загальна площа квартири 91,3 кв.м., житлова 50,9 кв.м. За спільною згодою подружжя, титульним володільцем квартири був зазначений [PERSON] . На підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 березня 2022 року у справі № 607/21831/21, яке набрало законної сили 19 квітня 2022 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до довідки від 07 липня 2022 року за вих. № 5, яка видана ОСББ «Цегельний 7» [PERSON] , остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , і разом з нею зареєстровані: чоловік [PERSON] та донька [PERSON] . Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади № 2023/002565020 від 28 березня 2023 року, [PERSON] знята із зареєстрованого місця проживання по [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ Частиною 1 ст. 60, ст. 63, частиною 1 ст. 69, частиною 1 ст. 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на вищенаведене, [PERSON] просила: визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 91,3 кв.м, житловою - 50,9 кв.м.; стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати. Ухвалою судді від 31 травня 2023 року відкрито провадження у справі № 607/9504/23, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. 16 червня 2023 року судом зареєстровано відзив [PERSON] , у якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву відповідач зазначає, що 16 листопада 1996 року між позивачкою та відповідачем укладено шлюб, який зареєстрований Підволочиським відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільської області за актовим записом № 63. \~ \~ \~ \~ Під час подружнього життя батько відповідача - [PERSON] , часто позичав колишньому подружжю значні суми коштів, оскільки позивачка протягом подружнього життя не працювала та тягар утримання сім`ї повністю ліг на відповідача, а його коштів не завжди вистачало для повного забезпечення сім`ї. За час подружнього життя позивачка не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, жодних коштів у купівлю квартири не відкладала, не сплачувала комунальні платежі, не вносила вклад у покращення житлових умов (купівля меблів, косметичні та капітальні ремонти), утриманням дітей самостійно займався відповідач протягом всього подружнього життя. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 березня 2022 року шлюб між сторонами розірвано, відповідно до цього рішення позивач зазначив, що станом на момент подання позовної заяви (листопад 2021 року) подружжя разом не проживає та спільного господарства не веде. Оскільки, за час подружнього життя позивачка не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, жодних коштів у купівлю квартири не вкладала, недоплачувала комунальні платежі, не вносила вклад у покращення житлових умов (купівля меблів, косметичні та капітальні ремонти), утриманням дітей самостійно займався відповідач протягом всього подружнього життя, то наявні підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення частки [PERSON] . Угода № 73 про дольову участь в будівництві житла між забудовником та відповідачем укладена 14 березня 2005 року, а свідоцтво про право власності нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою [ADDRESS] , видано 17 березня 2010 року, тобто позивачка могла дізнатись про порушення свого майнового права як 14 березня 2005 року так і 17 березня 2010 року, однак вона скористалась наданим їй законом правом на звернення до суду із позовною заявою про визнання права власності більше ніж через 10 років після того як [PERSON] могла дізнатись про порушення свого майнового права, тобто строк позовної давності пропущено, клопотання про поновлення строку позовної давності позивачкою не подано. Отже, враховуючи те, що квартира за адресою [ADDRESS] є особистою власністю відповідача, відповідно до ст. 57 СК, та придбана за кошти батька [PERSON] , тому дана квартира не підлягає поділу в порядку ст. 60 СК України. Якщо суд дійде до переконання, що квартира за адресою [ADDRESS] є спільною власністю подружжя, необхідно збільшити розмір частки відповідача, відступивши від принципу рівності часток подружжя, враховуючи те, що під час перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] , остання не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, жодних коштів у купівлю квартири не вкладала, не сплачувала комунальні платежі, не вносила вклад у покращення житлових умов (купівля меблів косметичні та капітальні ремонти), утриманням дітей самостійно займався відповідач протягом всього подружнього життя. Отож, [PERSON] просить суд у задоволенні позовної заяви [PERSON] до нього про визнання права власності на 1/2 частку квартири, яка придбана під час шлюбу відмовити. У випадку, якщо суд дійде до переконання, що майно є спільною власністю подружжя, просить збільшити розмір частки відповідача. На виконання ч. 1 ст. 93 ЦПК України відповідач повідомляє, що станом на момент пред`явлення позову, наявні такі запитання до позивача: 1.Чи були Ви присутні під час укладення угоди №73 від 14 березня 2005 року про дольову участь у будівництві житла та чи ознайомлювались Ви із її змістом у день укладення? 2.Ви чи [PERSON] здійснювали оплату за угодою №73 від 14 березня 2005 року про дольову участь у будівництві житла? Яким способом (готівковим чи безготівковим) здійснювалася оплата за угодою № 73 від 14 березня 2005 року про дольову участь у будівництві житла? 3.Чи здійснювали Ви платежі за угодою №73 від 14 березня 2005 року про дольову участь,у будівництві житла та чи наявні у Вас підтвердження здійснення даних платежів? 4.Чи надавали Ви згоду на купівлю квартири за адресою [ADDRESS] .? Якщо так, то у якій формі (усній чи письмовій) була надана така згода? 5.Які джерела походження коштів, за які було придбано квартиру за адресою [ADDRESS] , за угодою №73 від 14 березня 2005 року про дольову участь у будівництві житла? 6.Чи наявне у Вас на даний момент постійне місце працевлаштування? 7.Чи готові Ви повернути [PERSON] половину коштів, які [PERSON] взяв у позику для купівлі квартири за адресою [ADDRESS] .? 8.Чи готові Ви понести половину витрат, пов`язаних із утриманням квартири за адресою [ADDRESS] , а саме: витрат поточний та капітальний ремонт, комунальні платежі, покупку меблів? 9.Чи у Вас були поважні причини відсутності самостійного заробітку (доходу) за час проживання у шлюбі із Відповідачем? 10. \~ \~ \~ \~Коли Ви припинили вести спільне господарство та спільно проживати із Відповідачем? 16 червня 2023 року судом зареєстроване клопотання відповідача [PERSON] , у якому останній просить зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Ухвалою суду\~від 20\~липня 2024\~ року у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення понесених витрат за оплату житлово-комунальних послуг по утриманню квартири до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на\~майно - відмовлено. Зустрічну позовну заяву повернуто відповідачу. 05 вересня 2023 року судом зареєстровані відповіді, надані позивачкою [PERSON] на запитання відповідача, наступного змісту: 1) Так, я була присутня під час укладання угоди № 73 від 14 березня 2005 року про дольову участь у будівництві житла і особисто ознайомилася з її змістом у день укладення. За згодою подружжя вирішили, щоб договір був оформлений на іншого з подружжя, а саме на чоловіка [PERSON] . Ніхто з подружжя не заперечував, що гроші є спільним майном подружжя; 2) Так, я та [PERSON] разом здійснювали оплату за угодою № 73 від 14 березня 2005 року про дольову участь у будівництві житла. Оплата здійснювалась готівковим способом; 3) Так, платежі за угодою № 73 від 14 березня 2005 року про дольову участь у будівництві житла здійснювалися мною разом із [PERSON] . Особисто я не могла оплачувати ці платежі, так як документація на [PERSON] . Підтвердження здійснених даних платежів залишились у квартирі за адресою: [ADDRESS] ; 4) Так, я надала свою згоду на купівлю квартири за адресою [ADDRESS] була висловлена усно; 5) Квартира за адресою [ADDRESS] , була придбана за допомогою коштів, що походять із різних джерел: 1. Після укладання шлюбу 16.11.1996 року і до 2003 року, у нашій родині народилася донька [PERSON] . Протягом цього періоду я особисто займалася вихованням доньки та веденням домашнього господарства, де отримувала дохід від реалізації продукції, допомоги від [PERSON] (чоловіка) не було. 2. Мої батьки, [PERSON] та [PERSON] , надали фінансову допомогу мені у 2005 році на придбання квартири. 3. З 06 березня 2003 року по 03 жовтня 2007 року я працювала в Підволочиському районному центрі зайнятості. Протягом цього періоду я перебувала в декретній відпустці, через народження доньки [PERSON] , [INFO] . Під час декретної відпустки я самостійно виховувала дитину та займалася домашнім господарством, де також отримувала дохід від реалізації продукції, допомоги від [PERSON] (чоловіка) не було. 4. З 2008 року до 2013 року я займалася підприємницькою діяльністю, основним видом діяльності було роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах, у власному магазині. 5. З 2013 року по 2016 рік я працювала за кордоном у Швеції, де отримувала зароблені кошти. 6. З 2016 року до 2020 року працювала неофіційно в Україні. 6) З 2020 року до зараз маю постійне місце працевлаштування у Польщі; 6. На даний момент маю постійне місце працевлаштування у Польщі; 7) Не повинна повертати кошти, тому що [PERSON] не брав у позику гроші на купівлю квартири за адресою [ADDRESS] . Про позику чоловіка [PERSON] , мені нічого не відомо; 8) Не готова понести половину витрат, пов`язаних із утриманням квартири за адресою [ADDRESS] , оскільки витрати на поточний та капітальний ремонт, комунальні платежі та покупку меблів були розподілені спільно і здійснювалися з нашого спільного бюджету. З 2010 по грудня 2011 року здійснювався ремонт, а також більшість усіх покупок меблів, техніки та інші домашніх приналежностей у квартирі за адресою [ADDRESS] придбали за рахунок спільного бюджету. Як виявилося у літку 2022 році, без мого відома, [PERSON] , знаючи, що я у Польщі та не проживаю за адресою останньої прописки [ADDRESS] , без мого відома 26 листопада 2021 року подав заяву на цивільну справу (позовне провадження) у Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, Єдиний унікальний номер справи 607/21831/21, Номер провадження 2/607/1472/2022 про розірвання подружнього зв`язку, рішення набрало законної сили 19 квітня 2022 року. Мобільний номер телефону я не змінювала за останні 7 років, [PERSON] не повідомив мене особисто та, на мою думку, присвоїв всі майнові цінності набутого у час подружнього життя, а саме нашої спільної квартири, грузової машини, яку продав без мого відома, заощаджень та іншого матеріальні блага, які ми нажили в подружньому житті. А також виписав мене із квартири, не повідомивши мене та без мого відома на правах власника квартири. По проханню [PERSON] з лютого 2022 року донька, [PERSON] , яка проживала за адресою [ADDRESS] переїхала до іншої доньки [PERSON] (дівоче прізвище - Патока). На мою думку, однією із причин переїзду доньки слідували його нові стосунки з коханкою [PERSON] , про які він не повідомив донькам та мені. 28 червня 2022 року [PERSON] уклав шлюб з іншою жінкою [PERSON] , тепер [PERSON] , не повідомивши доньок про майбутнє весілля. [PERSON] дізналася випадково, коли прийшла влітку взяти літні речі на квартирі, тоді дізналася що тато проживає на квартирі з новою жінкою та сином [PERSON] . Рідній дитині батько не повідомив, щоб його дитина [PERSON] поверталася додому у рідню оселю, а сам більше року влаштовував собі нове особисте життя, змінив ключ від квартири та не повідомив доньок. Тому можна трактувати, згідно даної ситуації комунальними послугами з 24 лютого 2022 року за адресою [ADDRESS] користуються: [PERSON] , [PERSON] (нова жінка [PERSON] ) та його пасинок - син [PERSON] 28 липня 2022 року я разом із донькою [PERSON] прийшла на квартиру забрати власні речі, так як [PERSON] заборонив проживати на квартирі за адресою [ADDRESS] . У цей день мене, [PERSON] , та мою доньку [PERSON] , побила, завдала фізичного болю [PERSON] (нова жінка [PERSON] ) разом із [PERSON] та прогнали із нашої власної квартири, де приписані та прожили більше 10 років. Після, змінили замки у квартиру, чим перешкодили нам доступ до квартири. А також, уже більше одного року не повертають мені, [PERSON] , мої особисті речі та речі моєї доньки, [PERSON] ; 9) Так, були поважні причини відсутності самостійного заробітку (доходу) за час проживання у шлюбі із відповідачем. Я займалася домашнім господарством та вихованням двох доньок: [PERSON] , народжена [INFO] , і [PERSON] , народжена [INFO] . Важливо зауважити, що мій чоловік, [PERSON] , не надавав допомогу у вихованні дітей та не брав на себе обов`язки в домашньому господарстві; 10) З червня 2020 року я припинила вести спільне господарство та спільно проживати із відповідачем. Протокольною ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 06 вересня 2023 року витребувано: у Головного управління ДПС у Тернопільській області інформацію про доходи [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за період з 16 листопада 1996 року до часу надання відповіді на запит; у Головного управління ПФУ у Тернопільській області індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб щодо [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за період з 16 листопада 1996 року до часу надання відповіді на запит. 26 вересня 2023 року судом зареєстрована інформація, яка надійшла на адресу від Головного управління ДПС у Тернопільській області. 06 жовтня 2023 року судом зареєстрована інформація, яка надійшла на адресу від Головного управління ПФУ у Тернопільській області. Протокольною ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 02 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження у справі № 607/9504/23 та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивачки, адвокат Бакалець І. Г. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засідання суду пояснив, що його батьки надсилали йому кошти зі США, де працювали на той час, за рахунок яких він вступив у дольову участь та придбав спірне нерухоме майно. Відтак, [PERSON] просив у позові [PERSON] відмовити. Представник відповідача, адвокат Майка М. Б. у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив. Стверджує, що відповідач придбав майно за особисті кошти, а томувоно є його особистою приватною власністю. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що є батьком відповідача та колишнім свекром позивачки. Протягом тривалого часу з дружиною перебував в США 7 років і 6 місяців, де працював. Весь свій заробіток передавав синові, щоб він владав гроші у нерухомість квартиру за адресою: [ADDRESS] . Орієнтовно, в місяць передавали близько двох тисяч доларів. За рік передали 48 тисяч доларів для виплати квартири у дольовій участі. [PERSON] квартиру виплатив, але оскільки свідка не було в Україні, житло він оформив на себе. Після повернення в Україну вони з дружиною також надавали кошти для проведення ремонтних робіт та купівлі меблів. Невістка грошей не вкладала, вона нетривалий час працювала у центрі зайнятості, син працював у відділенні пенсійного фонду. Поважної причини, щоб не працювати у [PERSON] не було. Гроші свідок з дружиною пересилав особисто синові. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що є матір`ю відповідача та колишньою свекрухою позивачки з якою перебуває у неприязних відносинах. Свідок зі своїм чоловіком [PERSON] перебували в США, особисто [PERSON] там перебувала у період з 02 вересня 2000 року до 04 травня 2011 року, де мала місце роботи та заробіток. Всі зароблені кошти вони з чоловіком пересилали синові [PERSON] для купівлі нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] . Оскільки, свідок з чоловіком перебували за кордоном, [PERSON] уклав договір про дольову участь на власне ім`я, проте саме [PERSON] та її чоловік сплачували кошти за дольову участь. Витрати на ремонтні роботи меблі та побутову техніку також куплено за кошти свідка та її чоловіка. [PERSON] зароблені в США гроші передавала особисто синові для його потреб, сплати дольової участі, не для сім`ї, оскільки у нього не складалися відносини з дружиною, у них часто виникали конфлікти. [PERSON] працював у пенсійному фонді, а невістка нетривалий період у центрі зайнятості. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що є старшою донькою сторін у справі. Вихованням її займалася виключно мати, батько участі не брав. Батьки працювали і за спільно зароблені кошти придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Мама працювала у центрі зайнятості, а батько у пенсійному фонді. Також свідку відомо, що кошти для виплати дольової участі у придбанні нерухомості надали батьки матері, у 2008 році дольова, а у 2010 її сплатили. До 2019 року [PERSON] проживала за адресою [ADDRESS] . З 2020 року позивачка не проживає за цією адресою, зараз працює у Польщі. У 2022 році батько без відома матері розірвав шлюб. Літом 2022 року сестра свідка разом із позивачкою вирішили забрати особисті речі [PERSON] з квартири за адресою [ADDRESS] , проте батько змінив замки. Тоді мав місце конфлікт, їх вигнали, речей не віддали. [PERSON] разом із своєю новою дружиною побили маму і сестру [PERSON] , яка з того часу живе зі свідком. Коли свідку було 14 років позивачка у справі протягом нетривалого періоду часу проживала у своєї матері (бабці свідка) у Рівненській області, куди приїхав тато і просив [PERSON] повернутися, що вона і зробила. Допитана у\~судовому засіданні\~свідок [PERSON] \~суду показала,\~що є\~молодшою донькою\~сторін у\~справі.\~Вихованням її\~займалася виключно\~мати,\~батько участі\~не брав.\~Мати також\~працювала,\~заробляла кошти\~на утримання\~її та\~сестри.\~Щодо,\~придбання нерухомості\~їй відомо\~мало,\~пригадує,\~що батьки\~мали намір\~купити житло,\~гроші на\~придбання якого\~їм могли\~позичити батьки\~ [PERSON] .\~У 2010\~році вони\~сім`єю переїхали\~проживати на\~ [ADDRESS] ,\~де свідок\~мешкала до\~2022\~року.\~З 2020\~року мама\~проживає у\~Польщі. Літом 2022 року свідок разом із позивачкою вирішили забрати особисті речі [PERSON] з квартири за адресою [ADDRESS] , проте їм не дали можливості це зробити [PERSON] та його нова дружина. Тато розлучився без відома мами у 2022 році та знову одружився. Суд, заслухавши пояснення представників позивачки та відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали, встановив наступні обставини. У ордері на житлове приміщення № 129, серії МК, виданого [PERSON] . Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 10 березня 2010 року членів сім`ї не зазначено. Ордер виданий на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради № 261 від 25 лютого 2010 року, на право зайняття [PERSON] житлового приміщення житловою площею 50,9 кв.м., яка складається з 3 кімнат в квартирі ізольованій за адресою: [ADDRESS] , (а.с. 26). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 березня 2010 року, власником квартири за адресою [ADDRESS] , є [PERSON] (підстава: рішення виконкому Тернопільської міської ради від 25 лютого 2010 року № 261) (а. с. 13). Власником, згідно технічного паспорта, виготовленого товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» 22 березня 2010 року, на квартиру за адресою: [ADDRESS] , також є [PERSON] ( а. с. 6-7). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 березня 2022 року у справі № 607/21831/21 розірвано шлюб між сторонами у справі, який зареєстрований 16 листопада 1996 року у Підволочиському відділі реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 63 (а. с. 8-9). З довідки № 5 виданої ОСББ «Цегельна-7» від 07 липня 2022 року вбачається, що за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] - власник, [PERSON] дружина та [PERSON] - донька (а. с. 10). За змістом витягу з реєстру Тернопільської територіальної громади слідує що [PERSON] 27 березня 2023 року знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою [ADDRESS] , з ОСББ «Цегельний-7» укладав [PERSON] 01 лютого 2017 року (а. с. 27). З довідки ОСББ «комплекс Андріївський» № 2009 від 20 вересня 2022 року, вбачається що [PERSON] та [PERSON] проживають без реєстрації за адресою [ADDRESS] (а.с. 31). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 травня 2023 року у справі № 607/15591/22, з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання повнолітньої доньки [PERSON] у розмірі частини всіх видів заробітки (доходу) (а. с. 32-34). З копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 19 лютого 1999 року, вбачається трудова діяльність відповідача, починаючи з 19 лютого 1999 року по 30 травня 2023 року (а. с. 35-36). З копій квитанцій про сплату комунальних послуг за адресою [ADDRESS] , вбачається що сторони спільно, однак в різному розмірі, несли витрати по сплаті комунальних послуг (а. с. 37-78, 131-140). З наданої на запит суду інформації ГУ ДПС у Тернопільській області щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходів [PERSON] за період з 1 кварталу 1998 року по 2 квартал 2023 року, слідує, що протягом зазначеного періоду позивачка мала місце праці та періодично отримувала доходи (а. с. 147-155). Також з наданої на запит суду інформації від ГУ ПФУ в Тернопільській області вбачається, що індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] за період з 2003 року по 2016 рік містять інформацію про сплату страхових внесків (а. с. 165-169). За встановлених вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Статтею 60 Сімейного кодексу (далі СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 24, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будьякі види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (пункт 23). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (пункт 24). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (пункт 30). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отож, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6843 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17ц. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 307/3489/18). У ч. 2 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будьякі дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/21831/21 від 17 березня 2022 року шлюб між сторонами, зареєстрований 16 листопада 1996 року Підволочиським відділом реєстрації актів громадського стану, актовий запис № 63, розірвано. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, оформлене 17 березня 2010 року, власником квартири за адресою [ADDRESS] є [PERSON] . На час набуття відповідачем цього майна у власність сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а відтак це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Презумпцію спільності майна, придбаного за час перебування у шлюбі, [PERSON] не спростував. Отож, суд виснував, що спірна квартира набута колишнім подружжям під час перебування у шлюбі, а тому вона є їхнім спільним майном і підлягає поділу між ними в рівних частинах. Відповідач не надав належних і допустимих доказів сплати вартості спірної квартири власними коштами, отриманими від його батьків, які, як стверджував [PERSON] працювали за кордоном та здійснювали грошові перекази в Україну для придбання ним житла за адресою [ADDRESS] . В ході судового розгляду суд не встановив обставин того, що [PERSON] не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилялася від участі в утриманні дітей, приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2 ст.70 СК України), які могли б стати підставою для відступлення судом від засад рівності часток подружжя.\~ Покази свідків [PERSON] та [PERSON] в частині надання ними коштів [PERSON] для придбання ним житла за адресою [ADDRESS] суд відхиляє, як належний та допустимий доказ спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, оскільки будь-яких даних свого перебування у США, як і інформації про пересилання коштів, їх сум, судом встановлено не було, сторона відповідача не надала таких документів чи відомостей. Разом з тим, свідки [PERSON] та [PERSON] , які є дітьми сторін пояснювали, що подружжя за час перебування у шлюбі працювало та отримувало доходи, що також підтверджується записами трудової книжки [PERSON] , інформацією від ГУ ДПС у Тернопільській області інформації та від ГУ ПФУ в Тернопільській області, яка судом описана вище. Подружжя, хоч і в різних розмірах, однак сплачувало комунальні послуги, за адресою [ADDRESS] , що вказує на інтерес сторін до цього майна, його зв`язок із ним. Отож, заявлені позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення шляхом визнання за [PERSON] \~права власності\~на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Щодо зазначення у відзиві відповідача про застосування до виниклих між сторонами правовідносин строку позовної давності, то суд роз`яснює наступне. Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17. У позовній заяві позивачка зазначила, що згідно з витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] 27 березня 2023 року знято з реєстрації за адресою [ADDRESS] . Таким чином, у 2023 році позивачка дізналася про її порушене право, як співвласника майна, і у межах встановленого законом трирічного строку позовної давності, звернулася до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя. Відтак, підстави для застосування строків позовної давності у виниклому спорі, відсутні. Оскільки позов задоволено, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1 658,86 грн. сплаченого судового збору. Щодо вимоги позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу суд встановив наступне. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першоючетвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частиною 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Зазначений висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§ 55). Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру. 22 березня 2023 року укладено договір про надання правничої допомоги між адвокатом Бакалець І. Г. та [PERSON] . Згідно договору оплата за надані Адвокатські послуги проводиться Клієнтом відповідно до Додатку №1, який є частиною договору. Згідно Додатку №1 до договору про надання професійної правничої допомоги від 22 березня 2023 року між сторонами: [PERSON] та [PERSON] , за послуги, які будуть надані Адвокатом по підготовці позовної заяви в Тернопільський міськрайонний суд про поділ майна подружжя та участь у судових засіданнях Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, Тернопільського апеляційного суду, Клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі 15\~200 гривень. З квитанції про прибутковий касовий ордер №43 від 22 березня 2023 року вбачається що [PERSON] на підставі договору про надання правничої допомоги сплатила адвокату Бакалець І. Г. 15 200 грн. Так, 16 червня 2023 року судом зареєстровано клопотання відповідача [PERSON] про зменшення розміру витрат на професійну правничу (правову) допомогу. У цьому клопотанні зазначено, що заявлена сума є неспівмірною складності справи та просить зменшити її до 1 000 грн. Зважаючи на те, що відповідачем висловлено заперечення стосовно заявлених позивачем до стягнення судових витрат, суд з урахуванням принципу співмірності цих витрат, складності справи, обсягу та характеру наданих послуг, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також

Outcome: approved