Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

19 грудня 2023 року, представник позивачів ПрАТ «СК «Юнівес» звернувся до суду з вищеназваним позовом, в якому зазначив, що 03.09.2021 р. о 15:00 год., відповідач, маючи чинний договір (поліс № АР/2135498) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ПрАТ «СК «Юнівес», керуючи а/м марки «RENAULT MASTER», р/н [NUMBER] в м. Одесі по вул. Велика Арнаутська, 9, не дотримався безпечної дистанції, порушивши вимоги п. 13.1 ПДР, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «RENAULT KANGOO» р/н [NUMBER] під керуванням потерпілого [PERSON] , внаслідок чого, автомобіль останнього отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками, за що постановою Приморського райсуду м. Одеси від 04.10.2021 р., яка набрала законної сили 15.10.2021 р., відповідач був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 850 грн. На підставі Угоди про виплату страхового відшкодування № ГО-14766/ОД від 04.10.2021 р., позивачами було визначено суму завданих збитків власнику автомобіля марки «RENAULT KANGOO» р/н [NUMBER] , розмір страхового відшкодування сумі 30000 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 43995 від 12.10.2021 р. та складено страховий акт № ГО-14766/ОД від 01.10.2021 р. Відповідно до п. 38-1.1 ст. 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. \~ \~ \~ \~ \~ Так,\~під час\~розслідування страхового\~випадку позивачами\~було з`ясовано,\~що забезпечений\~транспортний засіб\~відповідача марки\~«RENAULT\~MASTER»\~р/н\~ [NUMBER] \~використовувався останнім\~у сфері,\~що передбачає\~більше значення\~коригуючого коефіцієнта,\~ніж визначено\~договором страхування,\~а тому,\~на думку\~позивачів,\~виплата страхового\~відшкодування потерпілим\~була здійснена\~за полісом,\~в якому\~визначено невірне\~значення коригуючого\~коефіцієнта (К1),\~так як\~використання забезпеченого\~транспортного засобу\~передбачає більше\~значення коригуючого\~коефіцієнта (2)\~ніж визначено\~полісом (1,18),\~а тому\~у відповідача, як у особи, відповідальної за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на підставі п. 38-1.1 ст. 38-1 Закону виник обов`язок компенсувати страховику (позивачам) 50 % виплаченого страхового відшкодування, що складає 15000 грн., які позивачі просили суд стягнути з відповідача на свою користь та суму судового збору 2481 грн., беручи до уваги ігнорування відповідачем письмової претензії позивачів від 30.11.2021 р. на суму 15000 грн., яка була залишена відповідачем без відповіді та задоволення. В своєму позові представник позивачів заявив в мотивувальній частини позову клопотання, в якому з посиланням на ч. 5 ст. 223, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, повністю підтримав позов, просив його задовольнити та слухати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без його участі, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 10). У визначений\~ухвалою суду\~від 26.12.2023\~р.,\~згідно з\~якою,\~розгляд справи\~проводиться в\~порядку спрощеного\~позовного провадження\~без повідомлення\~(виклику)\~сторін,\~15-ти\~денний строк\~з дня\~вручення даної\~ухвали та\~матеріалів позову\~з додатками\~в порядку\~ст.\~178\~ЦПК України,\~відповідач відзиву\~на позов,\~письмових пояснень,\~заперечень чи\~зустрічного позову\~не надав,\~хоча вказані\~матеріали позову\~та ухвалу\~суду у\~відповідності до\~вимог ст.ст.\~130,131\~ЦПК України,\~направлялись за\~останньою відомою\~судові адресою\~місця проживання\~відповідача,\~що підтверджується\~зворотним поштовим\~повідомленням,\~яке повернулося\~до суду\~з відміткою\~листоноші «адресат\~відсутній за\~вказаною адресою»\~(а.с.\~28-32). Відповідно до Постанови КЦС ВС від 10.05.2023 р. № 755/17944/18 (61-185св23) довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв?язку «відсутній за вказаною адресою» - вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, так як зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. На підставі ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач не подав відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, ухвалити рішення при заочному розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження, що відповідає положенням ст.ст. 191 ч. 2 ст. 281 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Згідно з ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до Страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1194 ЦК України передбачено особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Умовами статті 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до пункту 2.1 статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно зі ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Судом було встановлено що 03.09.2021 р. о 15:00 год., відповідач, маючи чинний договір (поліс № АР/2135498) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ПрАТ «СК «Юнівес», керуючи а/м марки «RENAULT MASTER», р/н [NUMBER] в м. Одесі по вул. Велика Арнаутська, 9, не дотримався безпечної дистанції, порушивши вимоги п. 13.1 ПДР, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «RENAULT KANGOO» р/н [NUMBER] під керуванням потерпілого [PERSON] , внаслідок чого, автомобіль останнього отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками, за що постановою Приморського райсуду м. Одеси від 04.10.2021 р., яка набрала законної сили 15.10.2021 р., відповідач був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 850 грн. (а.с. 15-16,19,20). На підставі Угоди про виплату страхового відшкодування № ГО-14766/ОД від 04.10.2021 р., позивачами було визначено суму завданих збитків власнику автомобіля марки «RENAULT KANGOO» р/н [NUMBER] , розмір страхового відшкодування сумі 30000 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 43995 від 12.10.2021 р. та складено страховий акт № ГО-14766/ОД від 01.10.2021 р. (а.с. 17,18,22). Відповідно до п. 38-1.1 ст. 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Отже, віднесення автомобіля до типу вантажних здійснюється виходячи з його функціонального призначення та конструктивних особливостей. Відповідно до частини третьої статті 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу RENAULT MASTER, реєстраційний номер [NUMBER] ), тип транспортного засобу вказано як «спеціалізований / вантажний спеціалізований фургон малотонажний-В /». Таким чином, транспортний засіб відповідача відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за призначенням - є вантажним автомобілем. Відповідно до Розпорядження Держфінпослуг від 9.07.2010 № 566 (у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09.04.2019 №538) визначено коригуючі коефіцієнти та їх розміри під час укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Також зазначеним розпорядженням визначено порядок визначення коригуючого коефіцієнта. \~ \~ \~ \~ \~ Так,\~під час\~розслідування страхового\~випадку позивачами\~було з`ясовано,\~що забезпечений\~транспортний засіб\~відповідача марки\~«RENAULT\~MASTER»\~р/н\~ [NUMBER] \~використовувався останнім\~у сфері,\~що передбачає\~більше значення\~коригуючого коефіцієнта,\~ніж визначено\~договором страхування,\~а тому,\~на думку\~позивачів,\~виплата страхового\~відшкодування потерпілим\~була здійснена\~за полісом,\~в якому\~визначено невірне\~значення коригуючого\~коефіцієнта (К1),\~так як\~використання забезпеченого\~транспортного засобу\~передбачає більше\~значення коригуючого\~коефіцієнта (2)\~ніж визначено\~полісом (1,18),\~а тому\~у відповідача, як у особи, відповідальної за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на підставі п. 38-1.1 ст. 38-1 Закону виник обов`язок компенсувати страховику (позивачам) 50 % виплаченого страхового відшкодування, що складає 15000 грн., беручи до уваги ігнорування відповідачем письмової претензії позивачів від 30.11.2021 р. на суму 15000 грн., яка була залишена відповідачем без відповіді та задоволення (а.с. 21). Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачами - потерпілій особі було на законних підставах здійснено регламенту виплату (страхове відшкодування) в результаті пошкодження її автомобілю марки «RENAULT KANGOO» р/н [NUMBER] на суму 30000 грн., що підтверджується вищенаведеними доказами, 50% яких у сумі 15000 грн. належить стягненню з відповідача на користь позивачів з підстав, описаних вище зі стягненням з відповідача у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України на користь позивачів понесених та документально підтверджених судових витрат, що складаються зі сплаченого позивачами судового збору у розмірі 2481 грн. (а.с. 23).

Outcome: approved