Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

У серпні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції у Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди. Так, з обґрунтувань позовної заяви вбачається, що позивач, який рухався на автомобілі Газель 3302-14, синього кольору, 2005 р.в. державний номер [NUMBER] по трасі Київ-Харків в бік смт. Пісочин. Однак позивача було зупинено працівниками поліції для перевірки документів, при тому, що позивач не порушував правил дорожнього руху. Позивач стверджує, що надавши всі відповідні документи, працівники поліції надалі утримували його, не пояснюючи причин та обмежили його права на свободу пересування. Так, працівниками поліції було здійснено огляд транспортного засобу, без згоди позивача та даний транспортний засіб був затриманий та доставлений до м. Люботин на майданчик ВП №2 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області. Після звернення позивача до адвоката, останній прибув на майданчик ВП №2 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області, якому було повідомлено, що причиною затримання транспортного засобу є сумніви щодо законності походження зерна кукурудзи, яке знаходиться в кузові газелі. Зазначено, що працівники ДПС оглядали автомобіль [PERSON] без будь-яких процесуальних підстав та згоди на це [PERSON] , викликавши слідчо-оперативну групу з ВП №2 ХРУП №1. Так, слідчо-оперативною групою було проведено огляд транспортного засобу, з врахуванням мішків з зерном та складено протокол огляду від 03.07.2022. Разом з цим, після огляду транспортного засобу, повертати транспортний засіб слідчий відмовився, без належних пояснень. Відтак, не зрозумівши ані підстав затримання та доставления до райвідділу [PERSON] , та його автомобіля, ані підстав проведення фактичного обшуку транспортного засобу та підстав тримання його в райвідділі на протязі всього дня, [PERSON] відпустили та відідали йому автомобіль, що на думку представника позивача підтверджує беззаконність, та повну відсутність будь-яких законних підстав з боку працівників поліції для таких дій. Відомості про вчинення злочину стосовно [PERSON] , що відбулося 03.07.2022 слідчим до ЄРДР не вносилися, а тому й ухвала слідчого судді на проведення обшуку не приймалася. Як і протокол про затримання особи - [PERSON] слідчим не складався, хоча фактично працівниками поліції здійснювалося обмеження вільного пересування [PERSON] та його примусове доставления до відділу у супроводі 2-х працівників поліції, що фактично затримання особи. Крім того, не отримавши жодної відповіді на поставлені питання, 21.07.2022р. адвокат звернувся, в інтересах громадянина України [PERSON] до ГУ НП в Харківській області та прокурора Харківської області зі скаргою на незаконні (протиправні) дії працівників ДПС та працівників ВП №2 ЗРУП №1 ГУНП в Харківській області. У серпні 2022р. адвокатом було отримано листа, за підписом начальника превентивної діяльності ГУ НП в Харківській області Сергія Бірбасова щодо прийняття до розгляду вказаної скарги та продовження строків на її розгляд до 26.08.2022р. 26.08.2022р. адвокат отримав листа, за підписом начальника превентивної діяльності ГУ НП в Харківській області Сергія Бірбасова від 16.08.2022р., з якого вбачається, що за результатами проведеної службової перевірки, порушень службової дисципліни та норм чинного законодавства в діях поліцейських ВП №2 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області - виявлено не було. Разом з цим, представник позивача вважає, що даний лист не містить жодної конкретики щодо належної перевірки та вважає її формальною. Відтак, з врахуванням встановлення факту порушення права позивача та понесення ним витрат на правову допомогу адвоката з метою відновлення свого порушеного права є збитками (майновою шкодою) і підлягають відшкодуванню державою. Результатом вказаних протиправних (незаконних) дій працівників поліції стало безпідставне незаконне затримання [PERSON] , порушення його конституційних прав на вільне пересування, право бути обізнаним про підстави його затримання, обшук автомобіля за відсутності на те процесуального дозволу , а саме ухвали слідчого суду, та затримання та доставлення позивача автомобіля до райвідділку. Також, позивач, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього з боку співробітників правоохоронних органів, зазнав душевних страждань, які полягають у відчутті в умовах воєнного стану повної безпорадності, несправедливості, незахищеності з боку держави. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн. та 15 000,00 майнової шкоди. 20.09.2022 ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області дану справу було направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. 02.12.2022 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 26.12.2022 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач стверджує, що працівниками ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області його було незаконно затримано та доставлено до відділення поліції разом із його транспортним засобом ГАЗЕЛЬ 3302-14 д.н.з. [NUMBER] , тому позивач вважає, що такими діями поліцейських йому було завдано моральної та матеріальної шкоди. Однак, представник відповідача з такою позицією позивача не погоджується. Листом начальника відділення поліції № 2 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області повідомляється, що 03.07.2022 року о 14 год. 45 хв. до чергової частини відділення поліції № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області надійшло повідомлення, про те, що на блок - посту, розташованому на автошляху «Київ-Харків-Довжанський», поблизу с. Коротич, Харківської області, Харківського району працівниками поліції для перевірки документів було зупинено автомобіль «Газель», держ. знак [NUMBER] , під керуванням громадянина [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , який перевозив в кузові зазначеного автомобіля зерна кукурудзи, близько 2 тон, без відповідних документів (ІП ІПНП № 2862 від 03.07.2022 року). Для з`ясування всіх обставин, на місце події було направлено СОГ відділення поліції № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області, де старшим слідчим відділення поліції № 2 Ващенко Є.І. 03.07.2022 року із додержанням кримінально - процесуального законодавства України було проведено огляд транспортного засобу, із відображенням інформації у протоколі огляду. В подальшому, для відібрання пояснень та з`ясування чи не є зазначене зерно кукурудзи предметом злочинного посягання, громадянина [PERSON] було запрошено до відділення поліції № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області, якого було записано до журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених до відділення поліції № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області (інв. № 1428), під час чого останньому на мобільний додаток надіслали товарно- транспортну накладну від 03.07.2022 року та громадянин [PERSON] після надання письмових свідчень отримав автомобіль «Газель», держ. знак [NUMBER] , про що написав власноручно розписку, та після залишення відділення поліції гр. [PERSON] претензій будь - якого характеру до працівників поліції не мав, про що засвідчив особистим підписом в відповідному журналі. 21.07.2022 року оперуповноваженим сектору кримінальної поліції відділення поліції № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції Марком Довганем за результатами розгляду матеріалу було складено довідку про припинення розгляду та списано матеріал до справи, згідно Закону України «Про звернення громадян». Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував незаконністю його затримання та доставлення до відділення поліції, що фактично обмежило його вільне пересування, що спричинило йому моральну шкоду. Однак, вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Такі твердження позивача, як його затримання до відділення поліції не підтверджуються жодними доказами, оскільки, відсутні докази затримання позивача, а саме відсутній протокол затримання особи, та не має підтвердження спричиненої моральної шкоди. Також, представник відповідача не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками поліції моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, позивач, як на підставу для відшкодування моральної шкоди, посилається на отриману ним відповідь ГУНП в Харківській області від 16.08.2022 на його скаргу, на дії працівників ВП №2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області, з якою позивач не згоден і вважає що вказаний лист є формальною відпискою, яка не містить ніякої змістовної та зрозумілої інформації для скаржника, а тому грубо порушує його права. Однак, вказаний лист ГУНП в Харківській області від 16.08.2022 не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади враховуючи предмет і підстави даного позову. Також, позивачем не надано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів завдання йому працівниками поліції майнової шкоди в розмірі 15 000,00 грн. Оскільки, згідно акту здачі- приймання наданих послуг №1, грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн сплачені позивачем адвокату, це сума правничої допомоги наданої адвокатом, порядок відшкодування якої, встановлений нормами чинного законодавства. З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 03.04.2023 року представником Державної казначейської служби України було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Окрім цього, представник відповідача зазначив, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. Проте ані позовна заява, ані додані до позовної заяви матеріали, надіслані до Казначейства, не містять жодного рішення суду про визнання дій відповідачів або Казначейства протиправними або незаконними, внаслідок чого порушено право позивача. Відтак, позивач не довів наявність всіх чотирьох елементів правопорушення, в тому числі і вини, а посилання позивача на необхідність застосування ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, які не потребують доведення вини, є безпідставним. Також, позивачем не зазначено вимогам позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали страждання (фізичні, душевні або психічні); не досліджено характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Таким чином, обставини на які, посилається представник позивача не підтверджують факт заподіювання моральної шкоди та не є підставою для будь-якого відшкодування. Відтак, представник Державної казначейської служби просив відмовити в задоволенні позовнихв имог. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив її задовольнити. Представники відповідачів в судове не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлись належним чином. Разом з цим, в матеріалах справи міститься заява представника ГУ НП в Харківській області про розгляд справи без його участі, підтримав позицію зазначену у відзиві. Представник ДКС України в прохальній частині відзиву зазначив, про розгляд справи без їх представника. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Частиною 1 статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цихорганів. Відповідно до статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння. Згідно із частинами 1, 2 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:протиправної поведінки; розміру збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Отже, для відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно- правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків. Також варто зазначити, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності євідповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. Разом з цим, позовна заява та додані матеріали не містять жодного рішення суду про визнання дій працівників поліції або відповідачів протиправними або неправомірними, внаслідок чого могло б бути порушено право позивача. Відтак, позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди, має довести наявність всіх чотирьох елементів правопорушення, в тому числі і вини, а посилання позивача на необхідність застосування статей 1173, 1174 ЦК України, є безпідставним та необгрунтованим. Окрім цього, варто вкказати, що відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, суд прийшов до висновку, що позивач звертаючись до суду повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий звязок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди. Також, суд звертає увагу, що відповідно до частини 5 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. З урахуванням наведеного умовою відшкодування фізичній особі за рахунок держави моральної шкоди, завданої внаслідок постановлення судом незаконного рішення є одночасна наявність декількох юридичних фактів:заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, рішення суду у визначеному законом порядку повинно бути визнане незаконним, у діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, повинен бути встановлений склад кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Окрім цього, позивач посилаючись на незаконне затримання, проведення огляду без належних на це підстав, не надав суду доказів оскарження дій працівників поліції до правоохоронних органів та суду до подання позову про відшкодування шкоди. Варто вказати, що відповідно достатті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до пункту 5статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених встатті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шостастатті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Разом з цим, як і було зазначено вище стороною позивача не надано належних доказів та необгрунтовано завдання шкоди, яке б підтверджувалось відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Загалом позиція позивача, станом на день розгляду зводиться до того, що останній не погоджується з діями працівників поліції під час огляду транспортного засобу та як він зазначає затримання його, без належних на це підстав та документів. Однак, посилаючись на дані обставини, позивач не підтверджує зазначене належними доказами, а саме оскарження дій поліції, які відбулись 03.07.2022, а посилання на наявність листу з яким ж таки позивач не погоджується, не вказує про те, що суд на підставі лише припущень може ухвалити рішення про стягнення шкоди, без підтвердженого факту незаконності дій зі сторони поліції, належним рішенням, який має надати оцінку їх діям. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивача, так як відсутнє рішення, яке набрало законної сили, яким встановлено, що саме відповідачами завдано шкоду позивачу. Відтак, позовні вимоги є необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed