Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є донькою [PERSON] , яка з 15.02.1991 року перебувала у шлюбі з [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , [INFO] помер [PERSON] , організацією поховань займалась вона (позивач). За життя ані [PERSON] , ані [PERSON] заповіту не складали. Як зазначає позивач, під час подружнього життя 02.06.2004 року [PERSON] та [PERSON] набули право власності на квартиру [ADDRESS] , яка була зареєстрована на [PERSON] 04.10.2022 року вона (позивач) звернулась до приватного нотаріуса КМНО Ліфанової І.О. із заявою про прийняття спадщини на майно, що належало її матері [PERSON] 09.11.2022 року приватний нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, яка мотивована пропуском строку для прийняття спадщини та ненаданням доказів постійного проживання, реєстрації разом з померлою на час смерті. Позивач стверджує, що в період з 27.07.1993 року по 14.08.2014 року вона була зареєстрована та постійно проживала у спірній квартирі, а також проживала з матір`ю з 14.08.2014 року по день її смерті [INFO] та певний час після її смерті по 18.01.2015 року без реєстрації, що підтверджується довідкою ЖБК «Арсеналець-31» № 26 від 27.09.2022 року, а тому вона є такою, що прийняла спадщину після смерті матері. Виходячи із презумпції спільності майна подружжя, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім`я одного з подружжя, позивач вважає, що нотаріус повинен був видати їй свідоцтво про право на спадщину на частину спірної квартири. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги, а саме: -встановити факт її постійного проживання як спадкоємця зі спадкодавцем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини, тобто смерті останньої [INFO] ; -визнати за нею право власності на частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 13.02.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 28.02.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача - Київської міської ради Домбровської В.О., в якому вона просить прийняти рішення згідно чинного законодавства та слухати справу у відсутність представника Київської міської ради. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 23.03.2023 року витребувано у приватного нотаріуса КМНО Ліфанової Інни Олексіївни належним чином завірену копію спадкової справи №65/2022 від 04.10.2022 року, яка була заведена після смерті спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] , а також витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гоменюк А.М. належним чином завірену копію спадкової справи №26/2022, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 06.06.2023 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] , в якості третіх осіб приватного нотаріуса КМНО Гоменюк О.М. та ЖБК «Арсеналець-31». Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.06.2023 року повернуто позивачу заяву про забезпечення позову. 03.07.2023 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи ЖБК «Арсеналець-31» Духлій С.П., в яких вона просить проводити розгляд справи у її відсутність та ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 04.09.2023 року вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони приватному нотаріусу КМНО Гоменюк О.М. вчиняти нотаріальні дії, пов`язані з видачею [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, а саме на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] - до набрання рішенням суду у даній справі законної сили. 28.09.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, стверджуючи, що позивач не проживала із померлою на момент смерті, мала інше зареєстроване місце проживання, а надані довідки ЖБК викликають сумнів, оскільки в них зазначено лише про проживання позивача, в той час як позивач в той період мала новонароджену дитину [PERSON] , [INFO] . Проживання матері окремо від новонародженої дитини, на думку представника відповідача, є дивним, адже проживання матері окремо від дитини до року неможливе. Окрім довідки ЖБК № 26 від 27.09.2022 року жодних інших доказів проживання позивача разом з померлою на момент смерті матеріали справи не містять. З урахуванням наведеного, представник відповідача вважає, що за відсутності належних, допустимих та достовірних доказів проживання позивача із померлою на момент її смерті, за наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності довідки, як єдиного доказу фактичного проживання позивача та померлої, наявності у матеріалах справи інших доказів, що вказують на неможливість позивача проживати у період вигодовування та догляду за новонародженою дитиною в іншому місті (м.Київ) з померлою, а не з новонародженою дитиною (м.Буча), вказує на надуманість позову, в зв`язку із чим просить відмовити в задоволенні позову. 18.10.2024 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив представника відповідача на позовну заяву. У даній відповіді представник позивача зазначає про безпідставність та голослівність тверджень представника відповідача, а також зазначає, що наявність у позивача малолітньої дитини жодним чином не стосується предмету спору, оскільки дитина не є учасником спору, її права та інтереси ніяким чином не порушені. Вважаючи, що факт проживання позивача підтверджено належними та допустимими доказами, представник позивача просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 14.12.2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача - Київської міської ради та треті особи в судове засідання не з`явились, у відзиві на позов та листах просять розглядати справу в їх відсутність. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача та третіх осіб на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , яка з 15.02.1991 року перебувала у шлюбі з [PERSON] . 17.06.1993 року [PERSON] отримав трикімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі ордеру на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець-31» № [NUMBER] серії Ж на сім`ю з трьох осіб: він, дружина [PERSON] , донька дружини [PERSON] . Відповідно до довідки № Вих.24 від 27.09.2022 року ЖБК «Арсеналець-31», позивач [PERSON] була прописана та постійно проживала зі своєю мамою [PERSON] та чоловіком мами [PERSON] в будинку ЖБК «Арсеналець-31» по [ADDRESS] , з 27.07.1993 року по 14.08.2014 року. З довідки № Вих.26 від 27.09.2022 року ЖБК «Арсеналець-31» вбачається, що [PERSON] дійсно проживала без реєстрації зі своєю матір`ю [PERSON] та чоловіком матері [PERSON] в будинку ЖБК «Арсеналець-31» по [ADDRESS] , з 14.08.2014 року по [INFO] до смерті матері та певний час після смерті мами по [INFO] . Згідно довідки ЖБК «Арсеналець-31» № 253 від 20.04.2004 року, [PERSON] є членом ЖБК «Арсеналець-31» з 09.07.1991 року, повністю сплачено паєнакопичення за квартиру 28.03.1993 року в розмірі 80 181,22 крб. 02.06.2004 року ГУЖЗ виконавчого органу КМР (КМДА) [PERSON] видано свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Поховання [PERSON] здійснила позивач, що підтверджується договором про надання представницьких та інших необхідних послуг при організації та проведенні поховання померлого від [INFO]. [INFO] помер [PERSON] . Поховання [PERSON] здійснював чоловік позивача [PERSON] , що підтверджується актом волевиявлення № 08.09.22.НВК. Позивач звернулась до приватного нотаріуса Ліфанової І.О. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, що належало її матері [PERSON] . Постановою про відмову у чиненні нотаріальної дії приватний нотаріус Ліфанова І.О. відмовила позивачу у видачі вказаного свідоцтва, оскільки позивач звернулась вже після спливу шестимісячного терміну, пропустивши тим самим строк для прийняття спадщини та доказів постійного проживання, реєстрації разом з померлою на час смерті не надала. 12.02.2022 року відповідач [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса КМНО Гоменюк О.М. із заявою про прийняття спадщини, що залишилась після смерті її брата [PERSON] , що складається з квартири [ADDRESS] . Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що спірна квартира була набута [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу, вона є єдиними спадкоємцем після смерті матері та постійно проживала зі спадкодавцем однією сім`єю по день її смерті, а тому є такою, що прийняла спадщину. Суд вважає, що ці доводи позивача знайшли своє часткове підтвердження під час судового розгляду. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення Відповідно до ст. 15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Щодо належності [PERSON] частини квартири [ADDRESS] суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Отже, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна. Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст.15 Закону України «Про власність» (1991 року), який діяв до набрання чинності Цивільним Кодексом України, який набув чинності 01 січня 2004 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час придбання спірної квартири, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю. Тлумачення наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України). Вказані норми, що діяли на час придбання спірної квартири, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була набута шляхом сплати паєнакопичення в період шлюбу [PERSON] з [PERSON] . Відтак, з урахуванням вищенаведених правових норм, вказана квартира була спільною сумісною власністю подружжя і частка кожного з подружжя є рівною, а тому суд приходить до висновку про те, що [PERSON] на момент смерті належала частина вказаної квартири. Щодо спадкування належній [PERSON] частини квартири [ADDRESS] суд керується наступним. Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Тлумачення статей 1268, 1269 ЦК України свідчить, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця на момент смерті спадкодавця зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20. Так, згідно витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва від 01.12.2022 року, що міститься в матеріалах спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] , останній з 27.07.1993 року по 09.09.2022 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відтак, з урахуванням наведених правових норм він є спадкоємцем першої черги після смерті своєї дружини [PERSON] , а також є таким, що фактично прийняв спадщину. Позивач також є спадкоємцем першої черги після смерті матері і від встановлення факту спільного її проживання як спадкоємця першої черги зі спадкодавцем на час її смерті залежить вирішення питання щодо прийняття спадщини та визначення її часток щодо кожного із спадкоємців, оскільки, в разі задоволення такої вимоги, у позивача буде наявне право на частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті матері. Вирішуючи цей спір, суд на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів прийшов до висновку, що [PERSON] , яка є спадкоємцем першої черги, постійно проживала зі спадкодавцем на момент її смерті. Позивачем на підтвердження факту спільного проживання зі спадкодавцем до суду надано довідку № Вих.26 від 27.09.2022 року ЖБК «Арсеналець-31», з якої вбачається, що [PERSON] дійсно проживала без реєстрації зі своєю матір`ю [PERSON] та чоловіком матері [PERSON] в будинку ЖБК «Арсеналець-31» по [ADDRESS] , з 14.08.2014 року по [INFO] до смерті матері та певний час після смерті мами по [INFO] . Похованням [PERSON] в 2015 році також займалася позивач, про що свідчить договір про надання представницьких та інших необхідних послуг при організації та проведенні поховання померлого від [INFO]. Суд відхиляє заперечення представника відповідача проти позову, в тому числі і з посиланням на наявність у позивача малолітньої дитини та неможливість її проживання окремо від матері, оскільки такі заперечення ґрунтуються на припущеннях. Крім того, жодних належних доказів на спростування вимог позивача стороною відповідача не надано. Таким чином, суд вважає, що вказаними доказами доведено, що позивач [PERSON] , яка є донькою померлої, тобто спадкоємцем за законом, постійно проживала разом зі спадкодавцем [PERSON] по день її смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] , а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині встановлення факту постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини за вищевказаною адресою. Проте, що стосується позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/4 частку спірної квартири, то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з такого. Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 34 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси, серед іншого, видають свідоцтва про право на спадщину. Суди ж розглядають спори з приводу захисту спадкових прав в разі їх порушення, оспорення чи/та невизнання (частина перша статті 4 ЦПК України) або в разі оскарження особою відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (статті 49, 50 Закону України «Про нотаріат»). Оскільки у цій справі у постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії не вказано інших підстав для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, ніж ті, що позивач пропустила шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини та нотаріусу не було представлено безспірних доказів прийняття спадщини у порядку ст.1268 ЦК України,то суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання в судовому порядку права власності на спадкове майно є передчасними. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду (постанова Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 376/2660/17). Позивачем у цій справі не доведено неможливості оформлення спадкових прав у встановленому законом порядку шляхом звернення до нотаріуса за наявності судового рішення про встановлення факту постійного проживання зі спадкоємцем на день відкриття спадщини, а тому в цій частині позовних вимог належить відмовити. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд звертає увагу і на те, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч.1 ст.48 ЦПК України). Відповідачем у цивільному процесі є особа, яка притягується судом до відповіді за порушення, оспорення або невизнання прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів позивача. У передбачених законом випадках відповідачами можуть бути й інші особи, на адресу яких спрямована вимога позивача. Відповідно до ст.51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у ч.ч.1, 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не відкриття провадження. Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди позивача залучати інших осіб до участі у справі як відповідачів чи співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі відповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено ст.51 ЦПК України. Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року в справі №175/1941/16-ц (провадження №61-19798св18) вказано, що «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Суд звертає увагу на те, що належним відповідачем у спорах про спадкування є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку його (їх) відсутності, усунення його (їх) від права на спадкування, неприйняття спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Виходячи з вищенаведеного та фактичних обставин справи, належним відповідачем у даній справі є відповідач [PERSON] , яка є спадкоємцем [PERSON] , який в свою чергу був спадкоємцем [PERSON] , в той час, як Київська міська рада є неналежним відповідачем, а тому в частині вимог до КМР також належить відмовити. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, в той час як в іншій частині позовних вимог належить відмовити. Інші доводи представників сторін на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позовних вимог у іншій частині або відмови в задоволенні позову повністю не дають. На підставі викладеного,

Outcome: partial