Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

ОПИСОВА ЧАСТИНА І. Стислий виклад обставин справи: Громадянин [PERSON] (надалі Позивач) звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що на [ADDRESS] . Спадкоємцями майна були він (позивач) та [PERSON] , по 1/4 частині такого, як спадкоємці першої черги. Надалі, рішенням Мостиського районного суду Львівської області у справі №448/754/18 від 21.05.2020 року за ним, [PERSON] визнано право власності на 1/4 частину означеного житлового будинку. Стверджує, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті матері [PERSON] . Після смерті такої заведено спадкову справу №22/2020. Спадкодавець [PERSON] була власником 3/4 частки вищевказаного житлового будинку. Така за життя склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла [PERSON] , відповідачу у справі. Вказує, що оскільки він (Позивач) являється особою пенсійного віку, відтак повинен успадкувати, відповідно до ст.1241 ЦК України половину частки, як а б йому належала у разі спадкування за законом, тобто 1/2 частки від 3/4, що становить 3/8 частини житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що на [ADDRESS] . Зазначає, що застосувавши положення ст.1241 ЦК України він (Позивач) успадкує 1/2 від 3/8 частини вищевказаного будинковолодіння, зокрема 3/16 частки від такого, що складає обов`язкову частку в 3/4 частини, належній матері [PERSON] свою чергу [PERSON] , успадковує 9/16 від 3/4 частини зазначеного вище будинковолодіння, належній померлій [PERSON] . Покликається на те, що звернувся до приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Г. із заявою щодо оформлення спадщини на житловий будинок під [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] , однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом йому (позивачу) відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний житловий будинок. З огляду на наведене, просить визнати за ним (позивачем) право власності на 3/16 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . В ході підготовчого провадження, відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , Шегинівської міської ради Яворівського району Львівської області про визнання права власності на частку у спадковому майні, в якій просить суд визнати за ним право власності на 9/16 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] , були набуті у власність батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] за час шлюбу між ними. Таким чином, відповідно\~ст.60 СК України, такі належали їм як подружжю на праві спільної сумісної власності. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області у справі №448/754/18 від 21.05.2020 року за [PERSON] після смерті батька [PERSON] визнано право власності на 1/4 частину означеного вище житлового будинку. Зазначає, що [INFO] померла матір [PERSON] .. Така за життя склала в його ( [PERSON] ) користь заповіт, відповідно до якого усе своє майно заповіла йому. Він ( [PERSON] ) у передбачений законом строк подав до приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Пилюх Г.Р., заяву про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно матері [PERSON] , зокрема на земельні ділянки. Оскільки на даний час відсутні належні документи про реєстрацію у встановленому порядку права власності за [PERSON] на належну їй частку у житловому будинку [ADDRESS] , а належним чином оформити та зареєструвати таке неможливо у зв`язку із смертю спадкодавця [PERSON] , тому звернувся до суду із вищевказаною зустрічною позовною заявою. Отже, з огляду на те, що при спадкуванні за законом, спадкоємцями першої черги вважались би двоє осіб, які успадковували би спадщину у рівних частках - кожен по 3/8 частині, то у відповідності до ст.1241 ЦК України\~та з врахуванням вищевказаного заповіту він ( [PERSON] ) має право на 9/16 частину спадкового житлового будинку, а Позивач за первісним позовом [PERSON] , на - 3/16 такого відповідно. ІІ. Позиція учасників справи: Позивач (відповідач за зустрічним позовом) Степан КОЛОДІЙ, в підготовче судове засідання не з`явився, проте подав заяву, в якій зазначив, що заявлені ним позовні вимоги підтримує та не заперечує щодо задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] . Просив справу розглянути за його відсутності. Сторона відповідача (сторона позивача за зустрічним позовом), в підготовче судове засідання не з`явились, однак подали заяву, в якій зазначили, що заявлені зустрічні вимоги підтримують в повному обсязі. Щодо позовних вимог позивача (відповідача за зустрічним позовом), то проти таких не заперечують. Просили розгляд справи проводити у їх відсутності. Представник відповідача (за первісним і зустрічними позовами) Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області в підготовче судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій визнав первісні та зустрічні позовні вимоги. Просив розгляд справи проводити у їх відсутності. Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. При цьому суд розглядає справу у загальному порядку, оскільки підстави для заочного розгляду справи відсутні. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. За змістом частини четвертої статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статями 206, 207 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності. Таким чином, ЦПК України допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами відповідач позов визнав, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні у відповідності до вимог статей 200, 206 ЦПК України. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану цивільну справу передано на розгляд судді Білоусу Ю.Б. Ухвалою судді від 09.11.2023 відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 01.02.2024 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області, про визнання права власності у порядку спадкування, об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області, про визнання права власності на спадкове майно. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само оцінка аргументів сторін: Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення щодо позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). У справі «Bellet v.France» Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , відповідно до Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 25.01.1991 року належав колгоспному двору, головою якого була [PERSON] . Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області №532 від 09.06.2017 року, в колгоспному дворі у [ADDRESS] , головою двору якого була [PERSON] згідно записів по господарської книги по с.Плешевичі склад сім`ї в житловому будинку станом на 15.04.1991 року був таким: - [PERSON] , 1927 року народження (голова домогосподарства); - [PERSON] , 1923 року народження (чоловік). [INFO] помер [PERSON] , член колгоспного двору, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.06.2017 року. Позивач за первісним позовом [PERSON] , був сином померлого [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31.03.1948 року. Надалі, такий звертався до суду із позовом про визнання права власності на частку в майні колгоспного двору після смерті батька [PERSON] . Рішенням Мостиського районного суду Львівської області у справі №448/754/18 від 21.05.2020 року, за [PERSON] , позивачем за первісним позовом, після смерті батька [PERSON] визнано право власності на 1/4 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що по [ADDRESS] . Постановами Львівського апеляційного суду від 14.12.2021 року та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.12.2022 року, відповідно, вищевказане рішення Мостиського районного суду Львівської області залишено без змін. Відповідно до статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . За життя, зокрема 25.11.2016 року, [PERSON] склала заповіт, посвідчений Кобак О., приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області, заповівши належне їй майно (3/4 частини спірного будинковолодіння за вищевказаною адресою) своєму синові [PERSON] (відповідачу за первісним позовом та позивачу за зустрічним позовом). З огляду на викладене, відомо, що відкрилась спадщина на 3/4 частини житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що на [ADDRESS] . Решта, 1/4 частини (4/16 частин) спірного будинковолодіння володіє [PERSON] , відповідно до згаданого вище рішення Мостиського районного суду Львівської області від 21.05.2020 року. Позивач (Відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] , та Відповідач (Позивач за зустрічним позовом) [PERSON] , являються дітьми померлої [PERSON] , що стверджується матеріалами вказаної цивільної справи. Разом з тим, оскільки [PERSON] , являється особою пенсійного віку та особою, віднесеною до 2-ї категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, що встановлено згідно матеріалів справи, відтак, такий, відповідно до статті 1241 ЦК України, має право на половину частки, яка б належала йому у разі спадкування за законом (обов`язкова частка у спадщині). Слід зазначити те, що [PERSON] , за законом, як спадкоємцю першої черги належатиме 1/2 частки від 3/4 частини (1/2*3/4=3/8), що в свою чергу становить 3/8 частини спірного будинковолодіння за вищевказаною адресою. Проте, застосувавши положення статті 1241 ЦК України, [PERSON] , успадковує 1/2 від 3/8 частини (1/2*3/8=3/16), що становить 3/16 частин спірного будинковолодіння. В свою чергу [PERSON] , (Відповідач за первісним позовом і Позивач за зустрічним позовом) після проведеного судом розрахунку успадкує 9/16 частини (3/4*3/4=9/16) спірного будинковолодіння по [ADDRESS] , враховуючи наведене вище. Позивач (Відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] , у відповідності до частини 3\~статті 1268 ЦК України\~вважається таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] , матері, оскільки постійно проживав разом із такою на час відкриття спадщини та протягом встановленого законодавством строку не заявив про відмову від спадщини. Відповідач (Позивач за зустрічним позовом) [PERSON] , у встановленому законом порядку та строк після смерті матері [PERSON] , звернувся в нотаріальну контору із заявою про видачу йому свідоцтва про праву на спадщину, де отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна, зокрема на земельні ділянки. В той же час, спадкоємці [PERSON] , і [PERSON] , не можуть в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на частки у спірному будинковолодінні, у зв`язку із чим звернулися до суду із зазначеними позовами. Право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб. Вищевказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами: копією свідоцтва про народження [PERSON] ; копією паспорта [PERSON] , копією паспорта [PERSON] , копією заповіту [PERSON] ; копіями повторних свідоцтва про смерть [PERSON] і [PERSON] , копією звіту про оцінку майна від 13.10.2023 року, копією Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.07.2023 року; копіями довідок, виданих виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області; копією рішення Мостиського районного суду Львівської області від 21.05.2020 року, копією постанови Львівського апеляційного суду від 14.12.2021 року, копією постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 28.12.2022 року, копією спадкової справи №22/2020 року, заведеної у приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Г.Р. після смерті [PERSON] , іншими матеріалами справи, тощо. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст.16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до частини 1 статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Згідно статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно у порядку спадкування. Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Про допустимість доказів зазначено у статті 78 ЦПК України, згідно вимог якої, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу. Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, і їх ненадання є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Своїми процесуальними правами сторони під час розгляду вищевказаної цивільної справи розпорядились на власний розсуд. V. Висновки Суду за результатами розгляду даної справи: Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Згідно статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно зі статтею 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99; пункт 30). У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58) зазначено, що призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, пункт 30). У пункті 31 рішення у справі «Волошин проти України» (№ 15853/08) та пункті 22 рішення у справі «Бацаніна проти Росії» (№ 3932/02) зазначено, що принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами» і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її. У пункті 25 рішення у справі «Проніна проти України» (№ 63566/00), пункті 13 рішення у справі «Петриченко проти України» (№ 2586/07) та пункті 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (№ 42310/04) висловлена позиція, згідно з якою Суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 §23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На думку суду, у рішенні з`ясовані та повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення як первісного так і зустрічного позовів. Зокрема, за [PERSON] , слід визнати право власності на 3/16 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а за [PERSON] право власності на, - 9/16 частини такого. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість. VI. Розподіл Судом судових витрат між сторонами: Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки сторони по справі не заявляли жодних клопотань про розподіл судових витрат, а тому такі на переконання суду слід залишити за сторонами.

Outcome: approved