Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

Заявниця [PERSON] , звернулася до суду із заявою про встановлення факту належності їй договору купівлі-продажу квартири, посвідченкого 18.02.2000р., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плужник Г.О., за реєстровим № 1123, як правовстановлюючого документу на квартиру [ADDRESS] . Обґрунтовуючи вимоги поданої заяви, заявниця вказує на те, що вона є співвласником зазначеної квартири, іншим співвласником 1/2 частини квартири була її мати [PERSON] . Однак у вищевказаному договорі купівлі-продажу її ім`я вказано як [PERSON] , а при отриманні паспорта громадянки України в паспорті її ім`я зазначено як [PERSON] . Вищевказана розбіжність у договорі та паспорті чинить заявниці певні перешкоди у розпорядженні власним майном, а також доведення факту належності даного майна у державних установах. Заявниця в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності (а.с.30). Заінтересовані особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином (а.с. 29). Рішення ухвалено за відсутності учасників справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що 18.02.2000 року [PERSON] та [PERSON] було придбано однокімнатну квартиру [ADDRESS] , по 1/2 частині кожна, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плужник Г.О. за реєстровим № 1123 (далі - Договір). 31.07.2000 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості було здійснено реєстрацію права власності на квартиру квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] на підставі вказаного договору, про що свідчить відмітка на такому договорі. Так, на момент укладення вказаного договору, заявниці було 7 років і вона була неповнолітньою. Документом, який посвідчував її особу було свідоцтво про народження, заповнене російською мовою. У свідоцтві про народження ім`я заявниці було записано наступним чином: « [PERSON] » (рос.). У Договорі ім`я заявниці було записано українською мовою з вказаного свідоцтва наступним чином « [PERSON] ». При досягненні повноліття, заявниця отримала паспорт громадянина України, в якому її ім`я було зазначено як « [PERSON] ». 21.05.2013 року [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] та взяла прізвище чоловіка. 15.06.2013 року у зв`язку зі зміною прізвища отримала новий паспорт на ім`я « [PERSON] ». Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 09.06.2020 року по справі № 522/2731/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, однак заявниця не змінювала прізвище на дошлюбне. [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] , яка була співвласницею квартири [ADDRESS] . 18.07.2022 року [PERSON] , отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , а також зареєструвала право власності на вказану частку квартири. 06.02.2024 року державний реєстратор прав на нерухоме майно [PERSON] видала рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 71455524, а саме у проведенні державної реєстрації права власності на 1/2 частку квартири за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2000 року. Відмова державного реєстратора мотивована тим, що у паспорті та правовстановлюючому документі є суперечності у правописі імені заявника. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Метою встановлення факту належності правовстановлюючого документу (договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2000 року) є можливість реєстрації права власності на нерухоме майно. У листі від 01.01.2012 «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» Верховний Суд України зазначив, що для порушення в судах справ про встановлення належності правовстановлюючих документів необхідно подавати заяву з доказами того, що цей документ належить заявнику і що організація, яка його видала, не може внести до нього відповідні виправлення. До досягнення повноліття, документом що посвідчував особу заявника було свідоцтво про народження серії [NUMBER] , виданого 12.02.1993 року, заповнене російською мовою, де ім`я заявника було записано наступним чином: « [PERSON] » (рос.). Після досягнення повноліття, документом що посвідчує особу стає паспорт громадянина України, який було заповнено українською мовою, відповідно до діючих на момент його видачі правил транслітерації. У паспорті заявника ім`я було записано як « [PERSON] » (укр.). Заявниця досягла повноліття [INFO] . Оскільки паспорт, як документ, було видано пізніше ніж укладено договір купівлі-продажу квартири від 18.02.2000 року, то нотаріус не має права вносити відповідні зміни до такого договору. Це підтверджується листом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 5697/08.2-24 від 25.01.2024 року, де зазначено: «З огляду на викладене, внесення виправлення нотаріусом до договору купівлі-продажу, посвідченого ) 2000 році, на підставі документа, що встановлює особу, оформленого пізніше, не узгоджується з вимогами чинного законодавства». Таким чином, до правовстановлюючого документу, яким є договір купівлі-продажу квартири від 18.02.2000 року, неможливо вносити виправлення у нотаріальному порядку на підставі документу, який було видано пізніше - паспорта громадянина України. Зі змісту ст.4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам дано роз`яснення, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» було роз`яснено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені та по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України в п. 12 постанови № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу. Таким чином, при видачі заявниці свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради народних депутатів, від 27.10.1998р, на квартиру [ADDRESS] прізвище та по батькові заявниці вказано з помилкою, а саме замість вірного « [PERSON] », помилково вказано « [PERSON] ». При таких обставинах, у суду не має підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених заявником та підтверджених документами, а також те, що законом не визначено іншого порядку встановлення даного факту, такий має бути встановлений в судовому порядку, оскільки встановлення даного юридичного факту в достатній мірі захистить інтереси заявника та відповідатиме завданням цивільного судочинства, визначеним уст.2 ЦПК України. Приймаючи до уваги те, що заявник позбавлений можливості в іншому, ніж у судовому порядку встановити факт належності Договору, суд приходить до висновку, що надані заявницею докази є належними, допустимими, достовірними, а в своїй сукупності достатніми для задоволення даної заяви.

Outcome: approved