Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просив зобов`язати [PERSON] , 1986 року народження, усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права власності на нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , заг.пл.48.2 м.кв., шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] , який фактично проживає в ній, без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову зазначено, що позивач володіє квартирою на праві власності, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Дану квартиру позивач отримав 29 червня 2020 року у спадок за заповітом після [PERSON] , померлої [INFO] . Після отримання у спадок квартири позивач побажав вселитися в неї, але виявив, що в квартирі без жодних правових підстав проживає відповідач, якого позивач взагалі не знає, він не є ані членом сім`ї померлої [PERSON] , ані її рідним будь-якого ступеня споріднення. Позивач вказує, що протягом всього терміну він намагався вирішити це питання в добровільному порядку, оскільки є повноправним володільцем даної квартири, але відповідач кожного разу висловлював в грубій формі своє небажання звільнити приміщення. Також позивач вказує, що зі слів сусідів, та він і сам бачив, що відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями. Сусіди розповіли позивачу, що відповідач почав мешкати в належній йому квартирі з початку 2020 року. Отже, поки позивач оформлював свої спадкові права на вказану вище квартиру після померлої [INFO] [PERSON] , колишньої власниці цієї квартири, відповідач самоправно вселився в спірну квартиру та почав з того часу постійно мешкати в ній. Також вказує, що договір найму з відповідачем ні попереднім власником успадкованої квартири, ні позивачем не укладався. Відповідач в квартирі не зареєстрований, не оплачує ніяких комунальних платежів, чим завдає значних матеріальних збитків, займає приміщення самоправно. Добровільно звільнити приміщення відповідач не бажає, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду, оскільки своїми діями відповідач створює йому перешкоди в користуванні належною йому квартирою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даною позовною заявою за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити, не заперечував проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Відповідач належним чином та завчасно сповіщений про дату і час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, у зв`язку із чим, суд, враховуючи згоду представника позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Суд, вислухавши представника позивача [PERSON] , свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 червня 2020 року є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій [INFO] [PERSON] (а.с.8-10,22). Станом на 29 травня 2023 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] , з 22 грудня 1972 року зареєстрована була лише [PERSON] (а.с.18). Починаючи з 2020 року відповідач проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації (а.с.19,24). Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона проживає в квартирі [ADDRESS] , та з 2013 року вона була сусідкою [PERSON] , яка проживала в цьому ж будинку в квартирі [ADDRESS] . Також повідомила, що в 2019 році після смерті [PERSON] до квартири [ADDRESS] , вселився відповідач. Вказала, що в квартирі [ADDRESS] тепер часто шум, гам, якось з квартири йшло багато диму. Двері відповідач не відчиняє, на прохання не шуміти не реагує, за комунальні послуги не платить. На яких підставах відповідач вселився в квартиру та хто займався похованням [PERSON] свідок не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вона проживає в квартирі [ADDRESS] , та знала багато років свою сусідку [PERSON] , яка проживала в цьому ж будинку в квартирі [ADDRESS] . Зазначила, що після того, як [PERSON] померла, в квартиру вселився відповідач, який постійно шумить, до нього ходять якісь підозрілі гості і взагалі він схожий на психічно не здорову людину. На яких підставах відповідач вселився в квартиру та хто займався похованням [PERSON] свідок не знає. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У відповідності до приписів статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Згідно зі статтею 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Самоправними визнаються дії, що свідчать про зайняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення). Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке особи законно займають. Чи є конкретне місце проживання "житлом", право на яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві". У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", заява N 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції. Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. В судовому засіданні встановлено, що відповідач вселився до спірної квартири за відсутності передбачених законом підстав, а тому позов підлягає задоволенню. Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved