Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

Направленими позовами, які судом вирішено об`єднати у одне провадження і здійснювати їх спільний розгляд, заявники просять суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача заборгованість по заробітній платні за 2008 - 2009 роки [PERSON] і за 2009 рік [PERSON] . У обґрунтування заявленого суду повідомлено наступне. Позивачі перебували з відповідачем у трудових відносинах, однак останній не провів оплату заробітку за вказаний період, хоча працівники фактично його відпрацювали. Крім цього, позивачі просили стягнути з відповідача середній заробіток за увесь час затримки розрахунку при звільненні. Розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання. Представник позивачів заявлені вимоги підтримав і просив задовольнити у повному обсязі з повідомлених позивачами підстав та обставин. Представниця відповідача заперечувала заявлені вимоги. Власну позицію відповідач будував на тому, що усі платежі щодо заробітку позивача було здійснено. Через відсутність наразі первинних бухгалтерських документів через зміну власників товариства не можливо підтвердити проведення заявлених позивачами сум. Заслухав пояснення учасників розгляду і дослідив наявні у справі матеріали, судом установлено наступні фактичні обставини справи й відповідно ним правовідносини. Позивачі у справі є громадянами України, мають зареєстроване місце проживання й отримували коди платників податків. Сторони не оспорювали факт перебування у трудових відносинах у заявлені вимогами періоди, а отже дані обставини не підлягають доказування і окремо судом вони не досліджуються та не наводяться у даному судовому рішення. Пенсійний фонд України повідомив наступне: [PERSON] у 2008 році отримував дохід за усі дванадцять місяців у відповідача. [PERSON] і [PERSON] у 2009 році отримували заробіток у відповідача лише у січні і серпні. 2 листопада 2020 року директор відповідача повідомив про те, що на підприємстві відсутні відомості щодо заборгованості перед [PERSON] по заробітній платі. Судом вживались заходи щодо отримання інформації про наявність або відсутність заборгованості по заробітній платі по позивачам у тому числі шляхом застосування заходів процесуального примусу однак і такі дії будь-яких результатів не надали і отримати затребувану інформацію не представилось можливим. Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності з вимогами матеріального і процесуального законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, а також судову практику у даній галузі (рішення у справі № 278\\292\\22 від 10 січня 2023 року номер рішення у реєстрі 108310132), суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне. Право на своєчасне одержання винагороди за працю гарантовано ст. 43 Конституції України. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій ст. 94 КЗпП України. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у п. 4 ч. 1 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року №13 7-У, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Статтею 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, забезпечується державою. Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Згідно з вимогами ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Частиною 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. При вирішенні трудових спорів тягар доведення правомірності вчинення роботодавцем дій або бездіяльності відносно працівника (позивача), якщо такі дії або бездіяльність мають бути вчинені ним відповідно до закону, покладається повною мірою на роботодавця. Отже, саме відповідач повинен довести виплату працівникові заробітної плати. Існує дві форми виплати працівникам заробітної плати: 1) через касу підприємства або 2) через уповноважену установу банку. У разі виплати заробітної плати через касу товариства оформляється відомість на виплату грошей. Відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 29 грудня 2017 року N 148, для видачі заробітної плати готівкою використовується відомість на виплату готівки, гроші видаються під підпис про їх одержання. Відповідач стверджував, що проводив виплату працівникам заробітної плати. Проте належних та допустимих доказів отримання позивачем заробітної плати - відомостей на виплату готівки із підписами позивача про одержання коштів - відповідачем матеріали справи не містять. Відповідно до наданих відомостей нарахування заробітної плати та згідно звітів відповідача про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за роботи у відповідача, позивачам нараховувалась заробітна. Проте, відсутні відомості на виплату грошей за вказаний період. Суд вважає, що відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків підтверджують правомірність вимог, оскільки відомості до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків відповідно до ст. 70 Податкового Кодексу України та ч. 2 ст. 1 розділу VI Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого наказом МФ України від 29.09.2017 №823 передавав відповідач, а не позивачі, які заперечували, що заробітна плата їй виплачувалася. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять належні докази про виплату відповідачем заробітної плати позивачам. Більше того, заявлений обома позивачами період 2009 рік лише за два місяці містить відомості щодо проведення оплати заробітної плати. Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в редакції на день ухвалення рішення), в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 Порядку визначено, що зарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Позивачі просили стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без зазначення суми, періоду і відповідних показників. Будь-яких доказів з даного приводу, як і загалом відомостей суду не подавалось, відповідно встановити їх судом не представляється можливим, а отже у задоволенні даної частини вимог слід відмовити. Результати вирішення спору даються підстави стягнути з відповідача на користь держави судові витрати пов`язані з розглядом даної справи. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial