Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

у серпні 2023 року позивач [PERSON] звернулась до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики № 1-08-12-2020 від 08.12.2020 у розмірі 1500 доларів США, три проценти річних у розмірі 74,96 доларів США, а всього - 1 574,96 доларів США. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 08.12.2020 року між сторонами укладено договір позики № 1-08-12-2020, за умовами якого [PERSON] надала [PERSON] позику у розмірі 1500 доларів США, з терміном повернення позики до 08.12.2021 року включно. Оскільки відповідач ані у термін, обумовлений договором, ані у подальшому позику не повернув, позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30.08.2023 року матеріали цивільної справи передано до Голосіївського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю (а.с. 30-31). 06.10.2023 року матеріали позовної заяви в порядку автоматизованого розподілу справ між суддями передано в провадження судді Шевченко Т.М. (а.с. 37). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шевченко Т.М. від 09.10.2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 41-42). Копія ухвали про відкриття провадження у справі, примірник позовної заяви з додатками було направлено відповідачу за адресою місця реєстрації, однак не отримані останнім у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення на поштовому відділенні. За таких обставин, суд надходить до висновку про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з постановленням заочного рішення по суті спору. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до змісту наявного в матеріалах справи договору позики № 1-08-12-2020 від 08.12.2020 року, 08.12.2020 [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 500 доларів США, що за курсом НБУ на дату укладення становило еквівалент 42 360 гривень; строк повернення позики до 08.12.2021 року включно (а.с. 17-18). Позика надається шляхом передання готівкових коштів позичальником під час підписання сторонами договору (п. 3 договору). Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає про те, що відповідач, отримавши у позику грошові кошти, взяті на себе зобов`язання не виконав, позику ані у строк, обумовлений договір, ані у подальшому, не повернув. У статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності свідчать про те, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише доказом факту укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Доказів, які б свідчили про протилежне, судом не здобуто, як і не здобуто доказів на користь того, що всі учасники правочину не мали на меті настання юридичних наслідків, які випливають із договору позики. В оцінці умов договору про передачу грошових коштів за договором позики до його підписання сторонами судом враховано також правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19). Суд надходить до висновку, що сторони договору позики від 08.12.2020 року на власний розсуд визначили його умови, в яких підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику, узгодили її суми та строки повернення позики. Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно укладеного між сторонами договору, валюта позики визначена у доларах США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 1 500 доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦПК України). Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних, вважає його прийнятним та ґрунтовним. Питання про розподіл судових витрат слід вирішити в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved