Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

25.12.20243 позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не залишив.Після його смерті, залишилася спадщина, зокрема, що складається з квартири [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] згідно ст. 1261 ЦК України є його діти: син [PERSON] і [PERSON] . Їх мати, дружина спадкодавця, [PERSON] померла [INFO] . Після смерті батька позивач, [PERSON] , звернувся в Першу Луцьку державну нотаріальну контору з метою оформити спадщину. Однак, оскільки за життя батько не оформив правовстановлюючого документа на житло, то отримати свідоцтво про право на спадщину за законом було неможливо. Це підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.12.2023р. На підставі наведеного, позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно після смерті батька [PERSON] , а саме: на квартиру [ADDRESS] загальною площею 56.2 м. кв. Ухвалою від 28.12.2023 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі. Представник позивача - адвокат Федош С.М. перед початком судового засідання подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, попередньо подав заяву про визнання позову . Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.8-9). Судом встановлено, що позивач та відповідач є спадкоємцями першої черги, оскільки [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON] , згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.7-8). Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року), державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст.328 Цивільного кодексу України (в редакції від 16 січня 2003 року) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. В п. п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Суд встановив, що згідно довідки Департаменту ЖКП №2 від 18.12.2023 №5, [PERSON] член кооперативу №48, власник квартири [ADDRESS] за ордером №21 на двохкімнатну квартиру. Квартира балансовою вартістю станом на 18.12.2023 в сумі 206 534 грн., перший внесок складає 65 054 грн., внесений в 1984 році, залишок погашався рівними частинами до 1991 року. Державний кредит погашений повністю. Станом на 18.12.2023 [PERSON] заборгованості перед кооперативом немає (а.с. 4). Таким чином [PERSON] вартість кооперативної квартири була повністю погашена до 1991 року. Згідно відповіді КП «Волиньпроект» від 30.01.2024 №489/01-04, інвентаризаційна справа на квартиру [ADDRESS] відсутня. Водночас, суд звертає увагу, що лише на підставі «Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Враховуючи перелічені норми суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності [PERSON] на кооперативну квартиру, законодавством не була передбачена як видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, так і обов`язкова державна реєстрація права власності на таку квартиру. На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не залишив, а тому, в цьому випадку, спадкування здійснюється за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Суд встановив, що до складу спадкового майна, яке залишилось після смерті [PERSON] входить зокрема квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його сини: [PERSON] до [PERSON] . [PERSON] позов визнав, до нотаріуса після смерті батька [PERSON] про прийняття спадщини не звертався, що підтверджується копією спадкової справи №369/2022, яка відкрилася після смерті [PERSON] . Статтями 1268 та 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом 6-місячного строку, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до положень частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до витягу з реєстру Луцької територіальної громади від 14.12.2023 №2023/010259717, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 21.03.1994 (а.с.9). Окрім того 12.12.2023 [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Першої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області Ковальчук Т.Б. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак 12.12.2023 №1253/02-31 була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії відсутні, у зв`язку із тим, що остання відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно, який би засвідчував право власності спадкодавця [PERSON] на вказане майно (а.с.11). Таким чином, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно в зв`язку з тим, що у нього немає правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове нерухоме майно. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, враховуючи, що позивач є спадкоємцем за законом, якаий належно прийняв спадщину шляхом постійно проживання спадкодавцем, бажає отримати спадщину, однак йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю документів, які засвідчують право власності на таке майно, то суд дійшов висновку, що позов, в межах заявлених вимог, підлягає до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved