Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

18 грудня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до Державного закладу «Південноукраїнський національний Педагогічний університет імені К.Д. Ушинського» про відновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та морального збитку, у якій позивач просить відмінити наказ про звільнення №305-ос від 02.06.2023 року про звільнення [PERSON] у зв`язку із закінченням строку контракту згідно п.2 ст.36 КЗпП, зобов`язати Державний заклад «Південноукраїнський національний Педагогічний університет імені К.Д. Ушинського» укласти з [PERSON] контракт на посаду старшого викладача кафедри теорії та методики фізичної культури та спортивних дисциплін, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та морального збитку. За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 22 грудня 2023 року провадження у справі відкрито. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Надано учасникам справи строк для подання заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачеві також строк для подання відзиву. 12 січня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний університету ім. К.Д. Ушинського» надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволення позовних вимог у повному обсязі. Будь яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 01 червня 2022 року між [PERSON] та Державним закладом «Південноукраїнський національний Педагогічний університет імені К.Д. Ушинського» укладено контракт з науково-педагогічним працівником та державним закладом «Південноукраїнський національний Педагогічний університет імені К.Д. Ушинського», за яким [PERSON] призначена на посаду старшого викладача кафедри теорії і методики фізичної культури та фізичних дисциплін, термін дії контракту - з 01 липня 2022 року по 30 червня 2023 року, що підтверджується копією контракту, наданого разом із відзивом. Відповідно до п.6.1.1., підставами на розірвання контракту є закінчення терміну його дії (п.2 ст.36 КЗпП). Відповідно до наказу ректора ДЗ «Південноукраїнський національний Педагогічний університет імені К.Д. Ушинського» - Андрія Касножона «Про звільнення» від 02.06.2023 року №305-ОС, прийнято рішення про звільнення [PERSON] з посади старшого викладача кафедри теорії і методики фізичної культури та спортивних дисциплін з 30 червня 2023 року у зв`язку із закінченням строку контракту на підставі п.2 ст.36 КЗпП. Щодо позовної вимоги про скасування наказу про звільнення. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. За частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін\~\~\~\~\~\~ (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін. Згідно із статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору. Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим, але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.\~ Як було судом встановлено, термії дії трудового контракту розпочався 01 липня 2022 року та закінчився 30 червня 2023 року. Це вказує на те, що трудові відносини між роботодавцем та [PERSON] обмежували зазначеним терміном. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення. З матеріалів справи вбачається, що ДЗ «Південноукраїнський національний Педагогічний університет імені К.Д. Ушинського» поставив вимогу про припинення трудового контракту шляхом видання наказу «Про звільнення» від 02.06.2023 року №305-ОС. У постанові Верховного Суду 06 квітня 2023 року у справі № 686/27679/21 вказано, що припинення трудового договору після закінчення його строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли подав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час працівник виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Враховуючи те, що укладаючи контракт з науково-педагогічним працівником та державним закладом «Південноукраїнський національний Педагогічний університет імені К.Д. Ушинського», [PERSON] своїм волевиявленням погодилася зі строком початку його дії, та такою припинення його дії, після закінчення якого трудові відносини між ними розриваються, суд доходить до висновку про те, що вимога про скасування наказу про звільнення не підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про зобов`язання укласти трудовий контракт. 05 травня 2023 року [PERSON] звернулася до ДЗ «Південноукраїнський національний Педагогічний університет імені К.Д. Ушинського» із заявою, у якій просила допустити її до участі в конкурсі на заміщення вакантної посади старшого викладача кафедри теорії і методики фізичної культури та спортивних дисциплін, що підтверджується копією заяви. До заяви, зокрема, було додано документ, що підтверджує рівень володіння державною мовою. 24 травня 2023 року [PERSON] було відмовлено в участі у конкурсі у зв`язку з невідповідністю претендента вимогам, що встановлені положенням, що підтверджується копією витягу з протоколу засідання конкурсної комісії від 24.05.2023 року №8. Основні посади наукових, науково-педагогічних і педагогічних працівників закладів вищої освіти та порядок їх заміщення визначаються статтею 55 Закону України «Про вищу освіту». У ч.11 ст.55 Закону вказано, що під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти. Як судом встановлено, особливості проходження конкурсу на заміщення вакантної посади регулюється положенням «Про порядок проведення конкурсного відбору для заміщення вакантних посад науково-педагогічних, педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів) у Державному закладі «Південноукраїнський національний Педагогічний університет імені К.Д. Ушинського», схваленого ученою радою 28.10.2021 року, протокол №4 та введено у дію наказом ректора №438 від 28.10.2021 року. Відповідно до п.5.2. Положення, особи, які бажають взяти участь у конкурсі повинні надати, зокрема, документ про рівень володіння державною мовою. У п.5.2. вказано, що у разі відсутності одного із документів, подання якого є обов`язкове, йому може бути відмовлено у прийнятті документів на участь у конкурсі. Згідно п.14 ч.1 ст.9 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», володіти державною мовою та застосовувати її під час виконання службових обов`язків зобов`язані, зокрема, педагогічні, науково-педагогічні і наукові працівники, крім іноземців чи осіб без громадянства, які запрошені до закладів освіти та/або наукових установ та працюють на тимчасовій основі як наукові, педагогічні, науково-педагогічні працівники або викладачі іноземної мови. У ч.3 ст.10 Закону вказано, що рівень володіння державною мовою особами, визначеними пунктами 2, 5, 6, 8, 11, 12, 14-16 частини першої статті 9 цього Закону, засвідчується документом про повну загальну середню освіту за умови, що такий документ підтверджує вивчення особою української мови як навчального предмета (дисципліни), або державним сертифікатом про рівень володіння державною мовою, що видається Національною комісією зі стандартів державної мови відповідно до цього Закону. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону, державний сертифікат рівня вільного володіння першого ступеня (С1) засвідчує, що особа може розуміти широкий спектр складних і великих за обсягом текстів та розпізнавати в них прихований зміст; може висловлюватися швидко і спонтанно без помітних ускладнень, пов`язаних з пошуком засобів вираження, легко і точно використовувати українську мову у спілкуванні, навчанні та для досягнення професійних цілей; може чітко, структуровано і докладно висловлюватися зі складних тем, демонструючи володіння знаннями правил граматики. Державний сертифікат рівня вільного володіння другого ступеня (С2) засвідчує, що особа легко розуміє практично все, що чує або читає, може узагальнити інформацію з різних усних чи письмових джерел, зробити аргументований виклад у логічній, послідовній формі, а також висловлюватися спонтанно, швидко і точно, передаючи найтонші відтінки смислу навіть у складних ситуаціях. Тобто, сертифікати рівня С1 та С2 є тим документом, що посвідчує рівень володіння державною мовою, зокрема особами, визначеним у п.14 ч.1 ст.9 Закону. Відповідно до державного сертифікату про рівень володіння державною мовою серії УМД №00160002, виданий на підставі рішення Національної комісії зі стандартів державної мови від 03.03.2023 року №79 що був доданий до заяви, [PERSON] володіє державною мовою на середньому рівні. Звертаючись до суду із позовною заявою, позивачка надала сертифікат про рівень володіння державною мовою серії УМЛ №00185387 виданий на підставі рішення Національної комісії зі стандартів державної мови від 05.07.2023 року №242, та з якого вбачається, що [PERSON] володіє державною мовою на рівні вільного володіння другого ступеню. Тобто, на момент проведення конкурсу, [PERSON] не відповідала вимогам, що визначені положенням «Про порядок проведення конкурсного відбору для заміщення вакантних посад науково-педагогічних, педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів) у Державному закладі «Південноукраїнський національний Педагогічний університет імені К.Д. Ушинського», що є підставою для відмови для участі у конкурсі. Оскільки, [PERSON] було відмовлено в участі у конкурсі на законних підставах, cуд приходить до висновку, що вимога про зобов`язання укласти контракт також не підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про виплати заробітної плати з дня звільнення по день поновлення на роботі.. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) зазначила, що вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. За висновком Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тож в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Оскільки, [PERSON] була звільнена у порядку, передбаченому чинним законодавством, у зв`язку з закінченням строку трудового контракту, беручи до уваги, що підстави для її поновлення відсутні, суд доходить до висновку про відсутність підстав для стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди. Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. У постанові КЦС ВС від 08.01.2024 у справі № 454/2855/22, для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди. При цьому слід ураховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Оскільки, [PERSON] була звільнена у порядку, передбаченому чинним законодавством, у зв`язку з закінченням строку трудового контракту, підстави для її поновлення відсутні, суд доходить до висновку про те, що права та інтереси [PERSON] не порушено, а тому, вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. На підставі зазначеного,

Outcome: dismissed