Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить встановити факт не проживання [PERSON] , [INFO] зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини та визнати її такою, що не прийняла спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування своїх вимог зазначає, що спадкодавець є її сином, після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] . У встановлений ст. 1269, 1270 ЦК України строк та спосіб вона звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Степанчук О.Ю. та була заведена спадкова. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.01.2024 №20/02-31 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на момент смерті разом із померлим також була зареєстрована [PERSON] , [INFO] , яка є спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, і вважається такою, що прийняла спадщину. Однак вона стверджує, що [PERSON] , яка є донькою спадкодавця ніколи не мешкала за адресою: [ADDRESS] разом з батьком [PERSON] , померлим [INFO] , ні до смерті ні після неї, її реєстрації у квартирі була формальною. Тому вона, для захисту свого права на оформлення спадщини після смерті свого сина, вимушена звернутись до суду із вищевказаним позовом. Позивач [PERSON] у судовому засіданні на позовних вимогах наполягала з наведених у позові підстав та пояснила, що [PERSON] є її онукою, однак з її сином, який помер вона ніколи не проживала за однією адресою, оскільки разом з матір`ю переїхала жити до РФ приблизно у 2016-2017 роках. До моменту її реєстрації за адресою проживання її сина, її онука була зареєстрована за місцем мешкання її матері, однак після переїзду до іншої країни житло де була прописана [PERSON] було продане. В 2019 році [PERSON] приїхала до м.Лозова, для того щоб змінити паспорт, оскільки вийшла заміж, однак для цього їй необхідно було мати зареєстроване місце проживання і вона зареєструвалась у батька за адресою: [ADDRESS] . Після отримання паспорту вона повернулась до РФ і більше сюди не поверталась. На похорон свого батька вона також не приїздила. В судовому засіданні в якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON] , які зазначаючи про факт не проживання [PERSON] зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вказували на те, що [PERSON] не проживала разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , оскільки приблизно 10 років тому виїхала разом з матір`ю на постійне проживання до Росії, на поховання до батька не приїздила. Крім того свідок [PERSON] , зазначила, що приблизно в 2019 році вона бачила [PERSON] , яка пояснила їй що приїхала на один день змінити документи, після цього випадку більше [PERSON] вона не бачила. Відповідач у судове засідання жодного разу не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності та відзив на позов, не надавала. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надав, також не подав відзив на позовну заяву, тому у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.06.1978, [PERSON] є матір`ю померлого [PERSON] (а.с.10). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13.05.2023. (а.с.9). [PERSON] , належала квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 18.10.2019 та витягом про державну реєстрацію прав №185794981 від 23.10.2019 (а.с.17,18). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.01.2024 №20/02-31 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на момент смерті разом із померлим була зареєстрована [PERSON] , [INFO] , яка є спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, і вважається такою, що прийняла спадщину.(а.с.13-14). Згідно показів свідків [PERSON] та [PERSON] наданих в судовому засіданні вони давно знайомі з родиною позивачки, відповідача знають з дитинства і підтверджують, що відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживала тривалий час, останній раз її бачили в 2019 році, виїхала до російської федерації, там має сім`ю, живе і працює; на момент смерті батька відповідач [PERSON] з ним також не проживала. Матеріали спадкової справи №32/2023 номер 02-14 щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] , копія якої надана суду приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Степанчук О.Ю. містять заву лише одного спадкоємця за законом позивачки [PERSON] , інших заяв спадкоємців не вбачається. Відповідно до ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ст.1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. А, відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст.321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Відповідно до ч.1ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ст.1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а, ст.1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. В разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також в разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п.1 Постанови Пленуму ВС України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами та доповненнями від 25.05.1998р. у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. П.23 Постанови Пленуму ВС України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини, а, згідно п.3,23 цієї ж Постанови №7 зазначено. що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.29, ч.2 ст.1221 ЦК України. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.3 ст.1268 ЦК України, є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Державна реєстрація за певною поштовою адресою сама по собі не є беззаперечним доказом постійного проживання особи за цією адресою реєстрації. Ця ж норма Закону вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. До аналогічних висновків дійшов й Верховний Суд у своїх постановах від 21.10.2020р. (справа №569/15147/17, провадж.№61-39308св18), та від 28.04.2021р. (спр.№204/2707/19, пров.№61-15380св20). Положеннями ч.1,6 ст.29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно вимог ст.3 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місце перебування це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Таким чином, з аналізу вищевказаних норм права вбачається висновок про те, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням, відповідно до ч.3ст.1268 ЦК України, своєчасності й повноти прийняття спадщини спадкоємцем. Для цього, окремо слід довести факт постійного (спільного й безперервного) проживання спадкоємця зі спадкодавцем станом на день смерті спадкодавця. За ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем мається на увазі як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання зі спадкодавцем за однією адресою, а ч.3 ст.1168 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що цілком можуть бути відмінними один від одного. Відповідач [PERSON] , таким чином, не проживаючи разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, та протягом достатньо тривалого часу до цього, а також не звернувшись з відповідною заявою до нотаріуса про прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України 6-ти місяців, тому не може вважатися такою, що прийняла спадщину після свого батька [PERSON] . За таких обставин суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved