Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

18 грудня 2023 року, представниця [PERSON] адвокат Драгун А.С. звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, стягнути з відповідача (колишнього чоловіка позивачки, шлюб з яким був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.05.2023 р., яке набрало законної сили та в якому народився малолітній син [PERSON] , [INFO] ) на користь позивачки додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 34008 грн., мотивуючи це недостатністю аліментів, які за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 17.07.2023 р., що набрало законної сили, були стягнуті з відповідача на користь позивачки на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду 01.07.2022 р. і до досягнення дитиною повноліття, і розмір яких не покриває всі необхідні витрати на дитину, які додатково несе позивачка на утримання малолітнього сина, а саме : відвідування сином секції карате у ГО «Яструб», приймаючи участь у змаганнях і отримання дитиною нагород та призів, а також, влаштування дитини у ФОП [PERSON] , де син відвідує басейн з додатковими заняттями з плавання, беручи до уваги діагноз малолітнього сина «кілеподібна деформація грудної клітини», поставлений лікарем КНП «ДМП № 6» ОМР від 25.10.2023 р. з рекомендацією лікаря заняття з плавання, що несе додаткові витрати медичні послуги з лікування та медичного обстеження дитини на суму 3864 грн., а також, на оплату вказаних секцій та придбання необхідного спортивного інвентаря для карате, що підтверджується квитанціями на придбання одягу для тренувань від 30.10.2023 р., на придбання речей для занять з плавання від 31.10.2023 р. та від 30.10.2023 р. на оплату занять з плавання на загальну суму 24447 грн. Крім цього, для підвищення освітнього рівня дитини, розвитку його здібностей та забезпечення йому в майбутньому якісної освіти малолітній син [PERSON] , [INFO] відвідує додаткові заняття з англійської мови, за які позивачкою, з січня 2023 р. на рахунок репетитора ФО-підприємця [PERSON] було сплачено 5697 грн. В судове засідання позивачка та її представниця не з?явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили, надіславши на електронну адресу суду заяву, в якій повністю підтримали свій позов, який просили задовольнити та слухати справу за їх відсутністю (а.с. 110-111). Відповідач та його представниця в судове засідання не з?явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили, надіславши на електронну адресу суду письмовий відзив на позов, в якому просили суд, повністю відмовити у задоволенні безпідставного і необґрунтованого позову, вважаючи, що вказані витрати не відносяться до додаткових витрат на утримання дитини в розумінні ст. 185 СК України і хибністю документальних доказів таких витрат та проханням про слухання справи за їх відсутністю (а.с. 54-59,107-108). Дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Стаття 51 Конституції України передбачає що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтями 141,142,150 СК України передбачено - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з ч. 2 та 3 ст. 157 СК України, той з батьків хто проживає окремо від дитини - зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 185 СК України передбачено той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), розмір яких, у разі спору, визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, а саме : стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей і т.і. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких наведено у зазначеній статті. До таких особливих обставин закон відносить і випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат у зв`язку з тим, що страждає на хворобу. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. З аналізу судової практики ВС випливає, що до додаткових витрат, передбачених ст. 185 СК України, відносять : 1) навчання у спеціалізованому закладі освіти, технікумі, коледжі, при умові погодження з батьком/матір?ю навчального закладу та доведеності існування особливих обставин, які зумовлені необхідністю платного навчання дитини у цьому закладі адже дитині гарантовано державою безоплатне навчання у загальноосвітній школі ; 2) розвиток здібностей дитини, а саме, витрати на гуртки, заняття, які розвивають конкретні здібності дитини, придбання спортінвентарю, музичного інструменту, витрати на участь у змаганнях та конкурсах, витрати на вивчення іноземних мов, підтверджені відповідними нагородами, які одержували діти або характеристиками ; 3) оздоровлення (санаторно-курортне або відпочинок біля моря чи на гірському курорті при умові доведеності, що для покращення стану здоров?я дитини вона потребувала відпочинок та оздоровлення саме там) ; 4) лікування (систематичні витрати, понесені у зв?язку з постійною хворобою дитини, фізичними травмами). Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Частина 4 статті 196 СК України встановлює - у разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов`язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми. Платник додаткових витрат вважається таким, що прострочив оплату, якщо він не виконав свій обов`язок щодо оплати додаткових витрат у строк, встановлений рішенням суду або за домовленістю між батьками, а в разі їх відсутності або у разі невстановлення такого строку - після спливу семи днів після пред`явлення відповідної вимоги одержувачем додаткових витрат, який фактично їх оплатив. Відповідно до\~ст.ст.\~8,12\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна\~дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. ВСУ звернув увагу, що, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі (постанова від 13.09.2017 р. у справі\~№ 6-1489цс17). Правова позиція ВСУ від 24.02.2016 р. у справі № 6-1296цс15, наголошує, що виходячи з аналізу ст. 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів на аліменти, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ, практики Верховного Суду, дає підстави суду для висновку про те, що рівність прав батьків - є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток, належне виховання та стан здоров`я дитини, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 17.07.2023 р., яке набрало законної сили і ніким не було оскаржене, був частково задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду 01.07.2022 р. і до досягнення дитиною повноліття. Вказаним рішенням було встановлено, що у шлюбі сторін, розірваного рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.05.2023 р., яке набрало законної сили 19.06.2023 р., народився син [PERSON] , [INFO] , який постійно, з 2021 р. проживає з позивачкою та знаходиться на її повному матеріальному забезпеченні, що не заперечувалось представниками сторін ні в позові, ні у письмовому відзиві на позов (а.с. 34-48). Суд з?ясував і це підтверджено вищевказаним рішенням суду, що починаючи з травня 2021 р. подружжя не проживає однією сім?єю. Позивачка проживає разом з дитиною окремо від відповідача, який немає на своєму утриманні інших утриманців та володіє на праві власності квартирою за адресою : [ADDRESS] та автомобілю марки «Honda Accord» д/н [NUMBER] , які він придбав у 2010 р., тобто за 3 роки до укладення шлюбу. Довідкою ТОВ «Авіакомпанії «Аероджет» № 01/004 від 03.01.2024 р. підтверджується, що річний дохід відповідача у цій компанії, в якій він працює інженером з експлуатації ПС становить 63423,42 грн., а середній місячний заробіток становить 5285,28 грн. (а.с. 65). З позову вбачається, що позивачка додатково несе витрати на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на відвідування ним секції карате у ГО «Яструб», який приймає участь у спортивних змаганнях, чемпіонатах і отримує нагороди та призи, що вбачається з педагогічної характеристики його тренера [PERSON] ГОАСЄ «Яструб» на спортсмена [PERSON] , 2016 р.н. від 16.06.2023 р. № 8, а також, влаштування дитини у ФОП [PERSON] , де син відвідує басейн з додатковими заняттями з плавання, беручи до уваги діагноз малолітнього сина «кілеподібна деформація грудної клітини», поставлений лікарем КНП «ДМП № 6» ОМР від 25.10.2023 р. з рекомендацією лікаря заняття з плавання, що покладає на його матір (позивачку) додаткові витрати з медичних послуг з лікування та медичного обстеження дитини в ТОВ «МК «Інто-Сана» на суму 3864 грн., а також, на оплату вищевказаних вказаних секцій та придбання необхідного спортивного інвентаря для карате, що підтверджується квитанціями на придбання одягу для тренувань від 30.10.2023 р., на придбання речей для занять з плавання від 31.10.2023 р. та від 30.10.2023 р. на оплату занять з плавання на загальну суму 24447 грн. (а.с. 17-28,88,89). Крім цього, для підвищення освітнього рівня дитини, розвитку його здібностей та забезпечення йому в майбутньому якісної освіти малолітній син [PERSON] , [INFO] відвідує додаткові заняття з англійської мови, за які позивачкою, з січня 2023 р. на рахунок репетитора ФО-підприємця [PERSON] було сплачено 5697 грн. (а.с. 50). На думку суду, вищевказані витрати на дитину, на які посилається представниця позивачки [PERSON] у виді : курсів англійської мови, секції карате, плавання, медичне лікування і обстеження дитини з діагнозом «кілеподібна деформація грудної клітини», поставлений лікарем КНП «ДМП № 6» ОМР від 25.10.2023 р., враховуючи деформацію грудної клітини дитини згідно довідки лікаря від 25.10.2023 р., а також придбання для заняття спортом необхідних дитині речей (інвентаря), які суд вважає документально доведеними відносяться до додаткових витрат на дитину, які повинні за Законом нести батьки дитини в рівних частках. Отже, загальна сума додаткових витрат на дитину сторін по справі становить 34008 грн., 1/2 яких складає 17004 грн., які суд, виходячи з\~принципу справедливості\~та розумності, вважає необхідним стягнути з відповідача, як батька дитини на користь позивачки у виді половини вартості додаткових витрат на малолітнього сина [PERSON] , [INFO] з огляду на вимоги ст. 185 СК України. Суд не приймає до уваги заперечення представниці відповідача з приводу того, що вищевказані витрати не відносяться до додаткових витрат на утримання дитини в розумінні ст. 185 СК України і хибністю документальних доказів таких витрат з підстав, описаних вище, і які, на думку суду - не є завищеними. Суд вважає, що відповідач зобов?язаний брати участь у додаткових витратах на свою дитину, яка потребує лікування у зв?язку з встановленим діагнозом, а також потребує заняття спортом, що укріплює стан здоров?я дитини, а також щодо підвищення освітнього рівня дитини, розвитку його мовних здібностей та забезпечення йому в майбутньому якісної освіти, з приводу чого дитина відвідує додаткові заняття з англійської мови, і які в змозі сплачувати відповідач. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 1073,60 грн., враховуючи звільнення від сплати судового збору позивачки за розгляд позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Outcome: partial