Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-14 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , про позбавлення батьківських прав. Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народилаь донька - [PERSON] , [INFO] . На даний час вони розлучені, а донька проживає разом з позивачкою. З відповідача рішенням Южноукраїнського міськрайонного суду Миколаївської області від 10.07.2012 року було стягнуто аліменти на утримання доньки, але він їх не сплачує. Крім того, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, що свідчить про ухилення від виховання дитини. Позивака зазначає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та ухиляється від участі у розвитку дитини; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини не спілкується та не допомогає дитині. Тому, позивачка вважає, що поведінка відповідача та свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно їхньої спільної доньки. Ухвалою судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області 18.09.2023 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10.01.2024 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилася, до суду надіслала заяву у котрій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, від його представника- адвоката Шалару О.І. надійшла заява із клопотанням про розгляду спарви у його відсутність та відсутність відповідача, заявлені позовні вимоги не визнають та вважають їх такими, що не підлягають задоволенню. Треті особи у судове засідання не з`явились, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. З`ясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.04.2010 року. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.12.2012 вказаний шлюб між сторонами розірвано (а.с.9). Від шлюбу сторони мають спільну доньку- [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати разом з матір`ю - позивачкою у справі (а.с. 10). На примусовому виконанні Первомайського відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавчий лист № 2/1421/510/2012 про стягнення з [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частки з всіх видів його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.06.2012 року, на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Заборгованість станом на 01.02.2023 року становить 156335, 73 грн. (а.с.10-13). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 409 від 15.11.2023 року, орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.44-45). Із письмових пояснень Виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 10.01.2024 року вбачається, що запросити [PERSON] і [PERSON] для проведення бесіди немає можливості, оскільки обоє перебувають за межами території України, а тому надати висновок щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] теж неможливо (а.с. 58-59). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. За положеннями частин першої, другої статті 27 Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, на який йде лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, та зважує на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість . Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 686/16892/20, від 07.12.2022 у справі № 562/2695/20, від 03.08.2022 у справі № 306/7/20, від 11.01.2023 у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Судом не встановлено, що відповідач є особою, яка свідомо злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої доньки. Також суд враховує, що відповідач позов не визнає та заперечує проти його задоволення. Наявність заборгованості по сплаті аліментів не може бути беззаперечною підставою для позбавлення батьківських прав. Судом не встановлено, що відповідач втратив інтерес до участі у вихованні доньки, а тому застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав в даному випадку не є виправданим. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Суд бере до уваги висновок органу опіки та пікулвання Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прпв відносно його доньки - [PERSON] , [INFO] , а також пояснення виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області у котрому вказано, що обоє батьків і дитина перебувають за межами території України, що є перешкодою для проведення бесід з батьками дитини та встановлення дійсних обставин, що дають можливість надати висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Також, не надано жодного доказу щодо обставин, які негативно характеризують відповідача, зокрема, притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності, перебування на обліку у зв`язку із вживанням алкогольних або наркотичних засобів, ведення аморального способу життя та інше. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дітей в матеріалах справи відсутні. Отже, з наданих позивачем доказів не вбачається наявність підстав передбачених ст. 164 СК України, а тому застосування до відповідача такого виняткового заходу як позбавлення батьківських прав суд вважає недоцільним. За таких обставин, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, які складаються з судового збору не відшкодовується позивачеві.

Outcome: dismissed