Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

В провадженні суду знаходилась вказана вище цивільна справа. 21.02.2024 судом ухвалено рішення, яким частково задоволено позовні вимоги немайнового характеру. 26.02.2024 до суду надійшло клопотання відповідача про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. Сторони в судове засідання не з`явились. Представник позивача подав до суду заперечення проти стягнення в заявленому розмірі судових витрат з позивача, оскільки позов фактично був задоволений та визначено дні і час спілкування з онуками. Розгляд заяви просив проводити без його участі. Відповідач подала до суду клопотання про розгляд заяви без її участі. Заяву про ухвалення додаткового рішення підтримала. Відповідно до ч.4 ст.270 ЦПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Дослідивши зміст заяви про ухвалення додаткового рішення, матеріали справи та зміст рішення суду від 21.02.2024 суд, дійшов висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення у справі, оскільки питання про судові витрати відповідача вирішено не було і про такі витрати сторона відповідача заявляла. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Така позиція суду відповідає правовій позиції Верховного суду, викладеній в постанові від 23.11.2020 у цивільній справі № 638/7748/18. Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Так, 16.09.2022 між адвокатом Горбовим В.А. та Олійник А.В. укладено договір про надання правової допомоги та в розділі 3 передбачено, зокрема, що замовник (відповідач) зобов`язується за виконанні роботи виплатити виконавцю (представнику відповідача) винагороду (гонорар) в розмірі, який обумовлюється додатковою угодою до даного договору. Згідно укладеної між адвокатом Горбовим В.А. та відповідачем [PERSON] додаткової угоди №4 до вказаного вище договору від 16.09.2022 сторони погодили вартість винагороди (гонорару) адвоката в сумі 10000,00 грн. Крім того, згідно акту виконаних робіт від 21.02.2024 до договору про надання адвокатських послуг від 16.09.2022 сторони погодили вартість послуг виконаних адвокатом у розмірі 10000,00 грн. При цьому, представником відповідача здійснено розрахунок вартості наданих відповідачу послуг з розрахунку 50% від прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, встановленого ЗУ «Про Державний бюджет на 2024 рік», що становить 1514,00 грн. за 01 годину роботи адвоката, зокрема, зустрічі, консультація клієнта, узгодження правової позиції з урахуванням судової практики, оформлення повноважень (01 година) у розмірі 1514,00 грн., збір доказів (02 години) 3028,00 грн., підготовка, оформлення та направлення відзиву на позовну заяву із додатками учасникам справи та до суду (01 година) 1514,00 грн., підготовка, оформлення та направлення примірників заяв, клопотань (01 година) 1514,00 грн., підготовка, оформлення/вручення заперечень на заяву про збільшення позовних вимог із додатками учасникам справи та подання до суду (01 година) 1514,00 грн., витрати пов`язані із виконанням доручення по справі 900,00 грн. Також, в вказаному акті зазначено, що замовник (відповідач) 21.02.2024 оплатила послуги в момент підписання акту виконаних робіт. Суду надано квитанцію від 21.02.2024 видану самим же адвокатом про отримання зазначених коштів від клієнта. Суд вважає, що заявлені до стягнення судові витрати підлягають частковій компенсації, враховуючи таке. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у своїй постанові від 28.09.2023 у справі 686/31892/19 (провадження 61-4683св23). \~ \~ \~ \~Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У 8 рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Також, суд при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу при частковому задоволенні позову звертає увагу на те, що відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України такі витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вже зазначалось вище, позов було задоволено частково. При цьому, також суд бере до уваги те, що вимоги, які були розглянуті судом є немайнового характеру та така категорія справ не є складною, оскільки з даного питання є установлена судова практика, якою адвокати як фахівці у галузі права, користуються при складанні процесуальних документів. Представник відповідача за час розгляду справи участі у судових засіданнях не брав, за весь час перебування справи в провадженні ним було подано лише відзив на позов, клопотання про заміну третьої особи, яку було задоволено судом лише частково, заперечення на клопотання про збільшення позовних вимог, а також клопотання про долучення доказів, яке фактично стосувалось клопотання про заміну третьої особи і той доказ, який було долучено з цим клопотанням повинен був додаватись саме до клопотання про заміну третьої особи, відповідно складання окремого клопотання не було обов`язковим. При цьому, інші клопотання стосувались не суті спору, а про про відкладення судового засідання. Також, суд вважає не обгрунтованим надання відповідачу послуг зі збору доказів, на що представник витратив 02 години, оскільки в матеріалах справи наявний лише один лист Могилів-Подільського РВП ГУ НП у Вінницькій області адресований на ім`я адвоката Горбового В.А., який було долучено до відзиву на позов. Копію самого запиту адвоката суду не надано, а тому суд не може вважати доведеною ту обставину, що адвокат витратив на збір доказів 02 години. Крім того, при розрахунку вартості наданих послуг адвокат також вказав про відшкодування 900,00 грн. на витрати, пов`язані із виконанням доручення по справі (друкарські, ксерокопіювальні роботи, поштові відправлення, канцелярські витрати), однак ним не зазначено, яку кількість таких робіт виконано, як і не надано доказів детального розрахунку вартості кожної з перелічених ним витрат. Тобто, відсутні докази, що витрати адвоката на ксерокопію та друк документів становлять саме 900,00 грн., як і докази витрат на придбання канцелярських виробів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зазначила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 Постанови). Зважаючи на викладене вище та положення вказаних вище норм, а також те, що при винесенні рішення судом не було вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами, слід ухвали додаткове рішення та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., що буде відповідати критерію пропорційності задоволених позовних вимог, розумності, справедливості та встановлення їх дійсності і необхідності у даній справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved