Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

Представник позивача адвокат Браташ Ю.П. звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої прохає суд ухвалити рішення, яким розгляд даної справи проводити з викликом (повідомлення) учасників справи; стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) матеріальну компенсацію у розмірі - 43 918,72 грн.; стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) понесені судові витрати. Позовна заява обґрунтована тим, що після померлого [PERSON] , право на його спадщину отримали дружина [PERSON] та син [PERSON] кожен по 1/2 частині спадкового майна, тобто, кожен по 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Надалі між сторонами тривали судові спори щодо 1/4 на вищезазначену квартиру, яка належала Позивачу та рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука від 18.09.2023 р. по справі № 524/2579/18 було вирішено відмовити [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] , за участі третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/4 частку квартири. Таким чином, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/4 частки права власності на квартиру починаючи з 30 травня 2018 р. по день подання даної позовної заяви. Звертають увагу суду на те, що з початку 2018 року Відповідач одноособово використовує квартиру [ADDRESS] , де Відповідач має зареєстроване місце проживання та фактично проживає у вказаній квартирі по теперішній час. Відповідач одноособово користується всією вказаною квартирою, в тому числі 1/4 частки, яка належить Позивачу, змінила замок на двері та не допускає до відповідної квартири іншого співвласника [PERSON] відмовляється спілкуватись і домовлятись про порядок володіння та користування майном та/або оплату за фактичне користування Відповідачем належною Позивачу 1/4 часткою на Квартиру. За весь час такого використання Відповідач не сплачувала жодних грошових коштів [PERSON] за фактичне користування належної йому часткою на Квартиру. Таким чином, з обставин які склалися між сторонами, існує неможливість надання Позивачу у володіння та користування його 1/4 частини спільного майна в натурі, що є підставою для матеріальної компенсації в порядку, передбаченому частиною третьою статті 358 Цивільного кодексу України. Вважаємо, що розмір матеріальної компенсації за володіння та користування [PERSON] 1/4 частки на Квартиру, яка належить [PERSON] становить - 43 918,72 грн, за період останні три роки до моменту пред`явлення позову. Для здійснення відповідних розрахунків матеріальної компенсації за період з грудня 2020 р. по листопад 2023 р., представником Позивача було направлено відповідний запит на отримання публічної інформації до Головного управління статистики у Полтавській області у відповідь на який надійшов лист № 12.2-19/36-ПІ-23 від 09.10.2023 р, яким було надано інформацію про середні споживчі ціни на оренду 1- кімнатної квартири по Полтавській області, розраховані на підставі вибіркових обстежень по вибірковому колу базових підприємств. Таким чином, розмір матеріальної компенсації, яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача в порядку ч. 3 ст. 358 ЦК України за володіння та користування іншим співвласником - [PERSON] 1/4 часткою у праві власності на квартиру, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , становить - 43 918,72 грн. за період з грудня 2020 р. по листопад 2023 р. Необхідно зазначити, що Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночка О.В., за реєстровим № 25 від 20.03.2021, укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, оскільки фактично [PERSON] продовжує надалі користуватися таким нерухомим майном, а такі дії були направлені на порушення права власності [PERSON] , якому належить право 1/4 частки у праві власності на квартиру. Вважає, що, договір дарування квартири від 20.03.2021 р. є нікчемним, а його недійсність встановлена законом. Повідомляємо суд про те, що розмір судових витрат, які [PERSON] поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи складається із витрати на професійну правничу допомогу розмір яких визначається на підставі умов договору № 23/10-23 про надання професійної правничої допомоги від 23.10.2023 р, яким визначено, що вартість послуг з професійної правничої допомоги за цим Договором встановлено в твердій грошовій формі, а саме 10000 (десять тисяч) грн., крім представництва інтересів Позивача в судових засіданнях, які розраховуються окремо з розрахунку вартості одного судового засідання у розмірі 3000 (три) грн. одне судове засідання, що неможливо вирахувати на момент подання даної позовної заяви, при цьому умовами даного Договору передбачено складання Звіту за результатами наданих послуг та їх оплату після підписання Звіту сторонами. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.01.2024 провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи проводити в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Від відповідача надійшов відзив, згідно якого [PERSON] не погоджується з доводами та міркуваннями, викладеними в позовній заяві [PERSON] , з огляду на наступне. Квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі наступних документів: (одна друга) частина на підставі рішення Крюківського районного суду міста Кременчука по справі № 537/4224/14-ц від 14 жовтня 2014 року; (одна четверта) частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом видане 09.02.2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А. за реєстровим номером 360; (одна четверта) частина на підставі рішення Крюківського районного суду міста Кременчука від 09.10.2018 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року по справі № 524/2579/18. В подальшому, відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., зареєстровано в реєстрі № 25 від 20 березня 2021 року, власниками спірної квартири за адресою: [ADDRESS] стали [PERSON] та [PERSON] . Отже, з 20 березня 2021 року та до теперішнього часу власниками квартири є [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування який наразі є дійсним, не розірваним, не визнаним недійсним, нікчемним, фіктивним або удаваним в судовому порядку. Враховуючи те, що позовні вимоги заявлені щодо періоду з грудня 2020 р. по листопад 2023 року, зважаючи на ту обставину, що право власності [PERSON] на спірну квартиру припинилося20 березня 2021, відтак остання не є та не може бути належним відповідачем за більшою частиною позовних вимог, зокрема щодо періодів з 21 березня 2021 року по листопад 2023 року. Прошу суд звернути увагу на те, що право власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] було припинено за позивачем на підставі рішення Крюківського районного суду міста Кременчука від 09.10.2018 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019 року по справі № 524/2579/18. Причому незважаючи на те, що на підставі ухвали Верховного суду від 27 квітня 2021 року вищевказані судові рішення були скасовані із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, право власності [PERSON] при цьому не поновлювалось, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідний запис не вносився. Відтак, позивач не будучи власником частки у спірному нерухомому майні не має права вимагати від інших співвласників, зокрема [PERSON] вчинення будь-яких дій або сплати жодних компенсацій. В позовній заяві [PERSON] , просить стягнути з Відповідачки компенсацію за користування частиною спільного майна, так як він не має фактичного доступу до квартири. При цьому, жодних доказів того, що відповідачка коли-небудь, або у визначений позивачем період, чинила перешкоди у користуванні частиною квартири, позивачем не надано. З позовом про встановлення порядку користування спірною квартирою позивач не звертався. Будь-яких протиправних дій, що могли б кореспондуватися з порушеними правами [PERSON] відповідачка не вчиняла, жодним чином не перешкоджала позивачу у реалізації його прав відносно спірного нерухомого майна, яке раніше належало їм на праві спільної часткової власності. Таким чином, фактично позивачем не надано доказів того, що відповідачка якимось чином чинила йому перешкоди у користуванні спільною квартирою, а оскільки необхідною та обов`язковою вимогою задоволення позову є встановлення судом факту протиправності дій відповідача, то за відсутності таких протиправних дій зі сторони відповідачки - позов є безпідставним, необгрунтованим та задоволенню не підлягає. Позивач насамперед, не надав суду як доказів зареєстрованого у встановленому законодавством порядку права власності на частину квартири, так і не надав належних та допустимих доказів спричинення відповідачкою йому перешкод у користуванні майном, як власне і сам факт використання всього майна відповідачкою. Оскільки дана квартира в натурі не може бути розділена, а сторони як колишні співвласники спірної квартири, в судовому або позасудовому порядку не визначали порядок користування вказаною квартирою,відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Додатково хотілося б відзначити, про те, що позивач, який вважає себе співвласником спірної квартири, та вимагає стягнення з відповідачки відповідної компенсації, чомусь свідомо забуває чи ігнорує свій кореспондуючий обов`язок щодо утримання спільного майна. При цьому факт сплати комунальних послуг саме відповідачкою (з грудня 2020 року по 20 березня 2021 року) підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг, які додані до цього відзиву на позовну заяву. Проте, між [PERSON] [PERSON] жодних договорів або інших правочинів з приводу найму частини квартири [ADDRESS] не укладалось. Оскільки правочин, який би передбачав сплату компенсації за користування спільним майном відсутній, то відсутні і правові підстави сплачувати таку компенсацію. Зазначене є окремою та самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Проте вважаю, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав у вигляді стягнення матеріальної компенсації саме за користування майном, оскільки припинення права на частку у спільному частковому майні шляхом продажу частки квартири з одночасним припиненням права власності є єдиним ефективним способом захисту прав позивача(за умови якщо б він був співвласником), яке призведе до дійсного відновлення його прав. [PERSON] неодноразово повідомляла [PERSON] , про намір сплатити йому кошти в рахунок компенсації частини квартири, проте такі пропозиції Позивач залишив без відповіді. Відповідачка і на даний час бажає мирно врегулювати це питання шляхом доплати [PERSON] відповідної суми грошових коштів. Проте складається враження, що [PERSON] цікавить не вирішення питання по суті, а лише намагання безпідставними позовами ускладнити життя 82 річної [PERSON] . 16.02.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої аргументи Відповідача наведенні ним у відзиві на позовну заяву, є безпідставними та такими, що не спростовують позовних вимог Позивача. Зазначає, що, наведені Відповідачем у своєму відзиві на позовну заяву твердження є безпідставними та такими, що не спростовують аргументів та доказів зазначених Позивачем у позовній заяві, відповідно Відповідачем не спростовано доведеність позовних вимог Позивача, тому просимо суд задовольнити в повному обсязі позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної компенсації. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлений належним чином. Представник позивача адвокат Браташ Ю.П. зазначив, що у власності позивача належить 1/4 частина квартири, якою користується відповідач, посилаючись на ст. 358 ЦК України вважає, що з відповідача необхідно стягнути матеріальну компенсацію. Підтверджує, що не існує фактичної можливості у користуванні 1/4 частини квартири, тому [PERSON] має компенсувати матеріальну виплату, адже саме відповідач є єдиним користувачем квартири та проживає в цій квартирі. Стосовно договору дарування, зазначає, що цей правочин є нікчемним та укладений з порушенням законодавства, так як відповідач не є власником цілої квартири, а лише 3/4 частки. Вартість матеріальної компенсації була порахована з орієнтованих цін на оренду однокімнатних квартир в Полтавській області. Просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі, стягнути матеріальну компенсацію та судові витрати. Стосовно перешкод у користуванні частини квартири зазначає, що відповідач не допускає його до житла, змінила дверні замки та його знято з місця реєстрації цієї квартири. Зазначив, що [PERSON] не сплачує комунальні платежі, тому що він не проживає в цій квартирі, а повинен сплачувати користувач комунальних послуг. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача адвокат Колосов А.В. в судовому засіданні зазначив, що [PERSON] в цей час не є власником 1/4 частини квартири, про що і відсутні записи у відповідних реєстрах. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення матеріальної компенсації у період з грудня 2020 року по листопад 2023 рік, проте як підтверджено доказами відповідач [PERSON] є власником квартири у період до березня 2021 року, отже за більшою частиною позовних вимог не може бути відповідачем [PERSON] . Правочин стосовно договору дарування не визнаний нікчемним та не оспорювався. Відсутні підстави для задоволення позову, адже не доведено наявність перешкод позивачу у користуванні частини квартири. Насамперед зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежний. [PERSON] не заперечує проти мирного вирішення спору стосовно частки квартири, відповідач вважає за можливе сплатити частину компенсації за частку квартири з подальшим припиненням права власності за позивачем, а не як орендна оплата. Суд враховуючи думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши подані сторонами докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов наступного висновку. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи,поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з вимогами статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні судом досліджено копію свідоцтва про право на спадщину від 30.05.2018 (спадкова справа № 22/2015, зареєстровано в реєстрі за № 1425), згідно якого спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1930 року народження, який помер [INFO] є його дружина [PERSON] на 1/2 частку у спадщині, син [PERSON] на 1/2 частку у спадщині. Спадщина, на яку в указаній частці видано це свідоцтво складається з 1/2 частки в праві власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 32,2 кв.м. Відповідно до договору дарування квартири від 20.03.2021, зареєстрованого в реєстрі № 25, [PERSON] ( [PERSON] ) з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] (Обдаровані) з другої сторони уклали цей договір за умовами якого, дарувальник передає в рівних частках безполатно у власність обдаровуваних квартиру, загальною площею 32,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Об`єкт нерухомості належить Дарувальнику на підставі наступних документів: 1/2 частка Рішення справа № 537/4224/14-ц Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14.10.2014; 1/4 частка свідоцтво про право на спадщину за законом ННА 546674 від 09.02.2018; 1/4 частка рішення справа № 524/2579/18 Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09.10.2018, постанова справа 524/2579/18 Полтавського апеляційного суду від 12.03.2019. Згідно інформаційної довідки № 12.2-19/36-ПІ-23 від 09.10.2023 виданої Головним управління статистики у Полтавській області , останнє в межах своїх повноважень надає наявну інформацію про середні споживчі ціна на оренду 1-кімнатної квартири по Полтавській області, розраховані на підставі вибіркових обстежень по вибірковому колу базових підприємств за період з 01.01.2020 по 31.08.2023. Інформаційна довідка має застереження, згідно якого: наведені ціни є первинною базою для розрахунків індексів споживчих цін відповідно до мети спостереження, не призначені для інших цілей, зокрема для оцінки тендерних пропозицій та визначення переможців під час проведення торгів згідно з процедур, встановленими ЗУ «Про публічні закупівлі». Як вбачається із наданого висновку експерта № 16-18 будівельно-технічного квартири [ADDRESS] від 30.03.2018 технічна можливість виділити в натурі кожному із співвласників у самостійні об`єкти нерухомості належні їм частку майна згідно розміру часток у праві в спільної часткової власності квартири [ADDRESS] не існує; облаштування у зазначеній квартирі згідно розміру часток учасників у праві спільної часткової власності двох окремих виходів, окремих санвузлів, підключень до мереж електро-газо-водопостачання, без втрати, знищення чи зміни цільового призначення майна не представляється можливим. Згідно з частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою\~статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Зі змісту положень ст. 48 ЦПК України вбачається, що відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси. Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки. Отже, визначення відповідачів є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (п. 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Із наведеного слідує, що на суд покладено обов`язок визначити суб`єктний склад учасників спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі. Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). У постанові Верховного Суду від 15 травня 2023 року у справі № 352/371/21 (провадження № 61-8494св22) зроблено висновок, що лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Судом установлено, що співвласниками спірної квартири є [PERSON] та [PERSON] . При цьому позивач не вважає їх належними відповідача та не заявляє до них позовні вимоги, оскільки у позовній заяві зазначає, що договір дарування, на підставі якого [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками спірної квартири є нікчемним, проте доказів цьому факту позивач не надав, також в матеріалах справи відсутні докази, що даний договір оспорювався та втратив юридичну силу. Такий виклад позовних вимог та визначення кола відповідачів є процесуальним правом позивача. Оскільки позов пред`явлений до неналежного складу відповідачів і відсутні визначені процесуальним законом повноваження суду для залучення [PERSON] та [PERSON] співвідповідачами, це є підставою для відмови у задоволенні позову у вказаній частині. Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно з частиною третьою статті 358 Цивільного кодексу України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Стаття 358 Цивільного кодексу України встановлює певний алгоритм дій при користуванні спільною частковою власністю: сторони володіють/користуються/розпоряджаються такою власністю за взаємною згодою; у разі недосягнення згоди між співвласниками про порядок володіння та користування майном, співвласник має право звернутися до суду з позовом про надання йому у володіння та користування тієї частини майна, яка відповідає його частці; і лише у випадку неможливості надання у володіння та користування майна /неможливість визначення окремого порядку користування, занадто малий об`єкт спільної часткової власності /автомобіль і т.д./ тощо/ співвласник має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються майном, відповідної матеріальної компенсації. Приписи частини третьої статті 358 Цивільного кодексу України регулюють право співвласника отримати матеріальну компенсацію у разі неможливості надання йому у володіння та користування його частини спільного майна в натурі. Тобто, законодавцем як правову підставу такої компенсації закладена фактична неможливість надання майна у володіння та користування. Натомість, у відносинах, які сталися між сторонами, такої неможливості не доведено. Чинення перешкод відповідачем позивачу, що не знайшло підтвердженню в судовому засіданні, як на тому наполягає останній та з приводу чого звертався до суду, не є підставою для компенсації матеріальної шкоди в порядку, передбаченому частиною третьою статті 358 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовну необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. У разі відмови в позові, відповідно до частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed