Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

Адвокат Кулачко Тарас Миколайович в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Спадкодавець залишив заповіт від 24.10.2019, згідно з яким належну йому квартиру [ADDRESS] , заповів своїй доньці [PERSON] . Окрім [PERSON] інших спадкоємців за заповітом немає. Відповідач прийняла вищезазначену квартиру у спадщину, що підтверджується її заявою про прийняття спадщини № 12 від 22.06.2020. 18.12.2020 [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1693 на спірну квартиру. 23.08.1969 був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Право власності на спірну квартиру за [PERSON] було зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності від 17.09.2014 № [NUMBER] у період перебування у шлюбі. Спадкоємцями за законом першої черги є позивач, [PERSON] , відповідач [PERSON] та онука померлого [PERSON] , [INFO] , оскільки її батько - син померлого спадкодавця [PERSON] помер [INFO] . Інших спадкоємців немає. Позивач прийняв спадщину, що залишилася після смерті спадкодавця, шляхом подання нотаріусу заяви 25.09.2020. Враховуючи вищенаведене, заповіт та свідоцтво про право на спадщину за заповітом є недійсними, з огляду на те спірна квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , виходячи з чого померлому належала лише половина цієї квартири. Таким чином, складаючи оспорюваний заповіт, заповідач зробив розпорядження на випадок своєї смерті щодо майна, яке належало не лише йому одному, а відтак спірний заповіт підлягає визнанню недійсним. Враховуючи те, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.12.2020 №1693 на спірну квартиру було видане відповідачу на підставі зазначеного вище заповіту, недійсність даного заповіту тягне за собою й недійсність даного свідоцтва. Просив: визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] в рівних частках; визнати недійсним заповіт, складений від імені [PERSON] та посвідчений 24.10.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорною Ларисою Валеріївною, реєстровий номер 1827, на користь [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.12.2020 №1693, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорною Ларисою Валеріївною на ім`я [PERSON] ; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на 1/8 частку квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 7045,47 грн. 11.11.2022 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 21.02.2023 постановлено ухвалу про витребування доказів. 07.06.2023 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Представник позивача адвокат Кулачко Т.М. підтримав заявлений позов. Представника відповідача та третьої особи [PERSON] , третя особа [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 23.08.1969 зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відомості про його розірвання відсутні. [PERSON] народилась [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] народився [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] народився [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . 17.09.2014 [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний [NUMBER], згідно з яким квартира [ADDRESS] , площею 69,6 кв.м, належить йому на праві приватної власності. 23.09.2014 [PERSON] отримав за актом свідоцтво від 17.09.2014 індексний [NUMBER], витяг з держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, технічний паспорт на квартиру від забудовника ДПАТ «Будівельна компанія «Укрбуд». 24.10.2019 [PERSON] склав заповіт, згідно з яким належну йому квартиру [ADDRESS] , заповів своїй доньці [PERSON] . 22.06.2020 [PERSON] подала приватному нотаріусу КМНО Чорній Л.В. заяву про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . 22.06.2020 [PERSON] подала приватному нотаріусу КМНО Чорній Л.В. заяву про відмову від прийняття спадщини (обов`язкової частки), яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на користь своєї дочки [PERSON] . 22.06.2020 [PERSON] подала приватному нотаріусу КМНО Чорній Л.В. заяву, якою повідомила, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю спадкодавця, оскільки була набута ним в шлюбі за кошти, які належали йому особисто. [PERSON] була повідомлена приватним нотаріусом КМНО Чорною Л.В. про відкриття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Із заявою про прийняття спадщини [PERSON] не зверталась. 25.09.2020 [PERSON] подав приватному нотаріусу КМНО Чорній Л.В. заяву про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . 16.12.2022 [PERSON] подав приватному нотаріусу КМНО Чорній Л.В. заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на належну йому частку, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , проте нотаріус відмовив йому у видачі зазначеного свідоцтва про право на спадщину на частку у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] (постанова від 16.12.2020 №79/02-31). 18.12.2020 [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину №1693, згідно з яким вона є спадкоємицею майна, зазначеного в заповіті [PERSON] , 1950 року народження, який помер [INFO] . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі, визнання незаконними дії чи бездіяльності органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з частинами першою-другою ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1 ст.60 СК України). Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.63 СК України). Відповідно до ч.2 ст. 68 СК України дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] , який склав заповіт та на випадок своєї смерті розпорядився передати цю квартиру своїй доньці [PERSON] . Позивач заявлені вимоги обґрунтував тим, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя та просив суд визнати спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Усі інші позовні вимоги є похідними від цієї вимоги і їх задоволення залежить від задоволення первісної вимоги. Позивачем заявлена вимога про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки була набута під час шлюбу. Проте [PERSON] , до участі у справі як відповідач за вимогою про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках не залучалась. При цьому саме [PERSON] не визнає суб`єктивні права позивача, оскільки 22.06.2020 вона подала приватному нотаріусу КМНО Чорній Л.В. заяву, якою повідомила, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю спадкодавця, оскільки була набута ним в шлюбі за кошти, які належали йому особисто. Зазначена обставина позивачем спростована не була. Відтак, суд вважає, що [PERSON] є неналежним відповідачем за первісними позовними вимогами про визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. При цьому суд враховує правовий висновок Верховного Суду , викладений у постанові від 07.10. 2020 у справі №705/3876/18, згідно з яким відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). З`явлення позовних вимог до належного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Зокрема, в цій справі відмова в задоволенні основної вимоги визнати спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках, від задоволення якої залежить задоволення похідних вимог визнати недійсним заповіт від 24.10.2019, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.12.2020 №1693 та визнати за позивачем в порядку спадкування за законом право власності на 1/8 частку спірної квартири, має наслідком відмову в задоволенні похідних позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки суд відмовив в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed