Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ «КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що при виході на пенсію у серпні 2005 року на її ім`я були відкриті карткові рахунки в АТ «КБ «ПриватБанк» (Кримському регіональному управлінні АТ КБ «ПриватБанк»): картка для виплат № [NUMBER] , накопичувальна картка № [NUMBER] та електронна ощадна книжка № [NUMBER] , на які перераховувалися пенсійні виплати. 2014 року, у зв`язку з анексією Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим), банк позбавив її права безперешкодно користуватися своїми грошовими коштами, відмовився від виконання розпоряджень про перерахування і видачу відповідних сум із рахунків, заблокувавши доступ до них. Окрім того, банківська установа не повернула їй копію договору на відкриття карткових рахунків та відмовилася створити електронний підпис. На теперішній час вона проживає у м. Миколаєві. Починаючи з березня 2014 року вона неодноразово зверталася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявами про повернення коштів, які банк проігнорував. Частина таких звернень у неї не збереглась, а останні такі заяви були направлені на адресу банку 12 та 20 жовтня 2020 року. Вважає, що банк фактично відмовив їй у поверненні усіх належних їй грошових коштів, яких, за її підрахунками, на картці «електронна ощадна книжка» накопичено 58 000,00 грн пенсійних виплат та за період з 2015 до 2020 року їй повинно бути нараховано 3 % річних, розмір яких становить 10 440,00 грн. За невиконання грошового зобов`язання відповідач повинен також сплатити їй інфляційні втрати за період прострочення з 01 вересня 2015 року до 09 грудня 2020 року у розмірі 32 143,66 грн на підставі статті 625 ЦК України. Окрім того, зазначає, що, укладаючи договір банківського вкладу, розраховувала на дотримання банком усіх умов і положень договору. Відмова у поверненні частини належних їй коштів порушила її плани щодо розпорядження власними грошовими коштами, що, у свою чергу, завдало їй моральної шкоди. Неправомірні дії банку негативно вплинули на її психологічний стан, оскільки увесь час вона змушена звертатися до АТ «КБ «ПриватБанк» з приводу повернення належних їй виплат та нервувати через нестачу коштів на гідне життя. Завдану їй моральну шкоду оцінює у 10 000,00 грн. Посилаючись на вказані обставини та Закон України «Про захист прав споживачів», статті 23, 526, 1058, 1060, 1067 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивачка звернулася до суду з указаним позовом та, остаточно сформулювавши позовні вимоги, просила суд стягнути з АТ «КБ «ПриватБанк» на свою користь банківський вклад у розмірі 58 000,00 грн, інфляційні втрати відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі 32 143,66 грн та на відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн, загалом 100 143,66 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до АТ «КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення банківського вкладу, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 17 серпня 2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 серпня 2022 року розгляд справи відкладено на 16 березня 2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року розгляд справи відкладено на 16 березня 2023 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року клопотання [PERSON] про витребування доказів у даній цивільній справі задоволено. Витребувано у АТ «КБ «ПриватБанк» належним чином засвідчені копії договорів банківських вкладів (депозитів) або договорів банківських рахунків, укладених між АТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] та виписки про рух коштів за відкритими на ім`я [PERSON] рахунками: карта для виплат № [NUMBER] ; накопичувальна № [NUMBER]; електронна ощадна книжка № [NUMBER] . Розгляд справи призначено на 01 травня 2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року розгляд справи відкладено на 29 серпня 2023 року. 24 травня 2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, у якому він просить застосувати загальну позовну давність до вимог про стягнення інфляційних втрат та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що 17 листопада 2014 року між АТ КБ «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - третя особа, ТОВ «ФК «Фінілон») укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди до цього договору. За умовами цього договору електронний додаток № 1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими здійснено переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», у тому числі, і за договором № SAMDNFF000097906702 (№ картки 516875722105946851), який є предметом даного спору. Відтак, з 17 листопада 2014 року за договором, укладеним з позивачкою, змінено боржника з первісного боржника - АТ КБ «Приватбанк» на нового боржника - ТОВ «ФК «Фінілон». Крім того, 30 січня 2015 року на офіційному сайті АТ «КБ «ПриватБанк» було розміщене відповідне повідомлення, що у зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності банку на цій території до Умов та Правил надання банківських послуг внесені зміні, зокрема, що у разі невиконання клієнтом обов`язків, передбачених п. 1.1.7.59 цих Умов та Правил подальша взаємодія за договором клієнта з банком буде здійснюватися з ТОВ «ФК «Фінілон»; у разі незгоди клієнта з переведенням боргу, свої письмові заперечення він направляє банку до 15.02.2015 року; ненадання заперечень у вказаний строк підтверджує здійснення банком переводу боргу за договором клієнта на ТОВ «ФК «Фінілон» зі згоди клієнта. Оскільки відповідних заперечень від [PERSON] до банку не надходило, то вважається, що переведення боргу за зобов`язаннями банку було здійснено за її згодою. Тому АТ «КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі. Також, зазначає, що до матеріалів справи долучено копію довідки від 2014 року № 32206186 та копію виписки по рахунку за 11.05.2016 року № C93U-409E-RJK3-NFQI, які свідчать про залишок грошових коштів на картковому рахунку № [NUMBER] у розмірі 57 718,78 грн. Банк, у свою чергу, надає оригінал довідки за підписом головного бухгалтера АТ «КБ «ПриватБанк» та оригінал Витягу з електронного додатку від 01.05.2023 року, Виписку з реєстру до меморіального ордеру від 12.11.2014 року № 1tr. DNH0EBCW026TL0, Виписку з реєстру до меморіального ордеру від 18.11.2014 року ADM3E1118L01HJ, № El 118L01HJ, які підтверджують факт переведення боргу за спірним договором на ТОВ «ФК «Фінілон» у розмірі 57 718,78 грн. А відтак, неправомірним є позовна вимога позивача щодо стягнення з банку коштів за договором банківського рахунку № [NUMBER] (№ картки: [NUMBER] ) у розмірі 58 000,00 грн. Крім того, вказує, що позивачка просить суд стягнути з банку на її користь інфляційні втрати за статтею 625 ЦК України за період із 01 вересня 2015 року до 09 грудня 2020 року. У зв`язку з тим, що АТ «КБ «ПриватБанк» з 17 листопада 2014 року не є боржником за договором, який є предметом спору, отже відсутні підстави для нарахування та стягнення з банку інфляційних втрат, які нараховані позивачкою. Також, позивачка при здійсненні розрахунку не врахувала дату звернення до банку із заявою про повернення коштів та невірно встановила дату виникнення порушеного права. До позовної заяви позивачем додана копія скарги з вимогою про повернення коштів за спірним договором від 12 жовтня 2020 року та копія квитанції про направлення скарги на адресу банківської установи від 12 жовтня 2020 року, а відтак і прострочення виконання настало саме з 13 жовтня 2020 року, тому відсутні підстави для таких нарахувань за період із 01 вересня 2015 року до 12 жовтня 2020 року, оскільки звернення позивача до банку із заявою про повернення коштів було направлено 12 жовтня 2020 року. Також позивачка не надала суду належних обґрунтувань та доказів заподіяння їй моральної шкоди в заявленому в позовній заяві розмірі, а, відтак, стягнення такої шкоди задоволенню не підлягає. На виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року представник АТ «КБ «ПриватБанк» 24 травня 2023 року надіслало копію анкети-заяви від 25 січня 2011 року на оформлення картки за підписом [PERSON] , копію заяви про зміну персональних даних клієнта АТ «КБ «ПриватБанк» від 17 липня 2013 року за підписом [PERSON] , копію виписки по рахунку № [NUMBER] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року заяву представника Акціонерного товариства «КБ «ПриватБанк» про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, до участі у цивільній справі задоволено. Залучено до участі у даній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ТОВ «ФК «Фінілон». Розгляд справи призначено на 16 листопада 2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року розгляд справи відкладено на 05 березня 2024 року. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась; про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином; подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явилась; про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; подав клопотання, у якому зазначив, що проти позову заперечує з мотивів, викладених у відзиві. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився; про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Суд установив, що 25 січня 2011 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ «КБ «ПриватБанк») та [PERSON] , шляхом подачі заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ «ПриватБанк», було укладено договір про надання банківських послуг № SAMDNFF000097906702 та відкрито банківський картковий рахунок № [NUMBER] . 12 та 21 жовтня 2020 року на адресу філії «Миколаївське регіональне управляння» АТ «КБ «ПриватБанк» [PERSON] направила скарги, що підтверджується копіями квитанцій Акціонерного товариства «Укрпошта», з вимогою надати інформацію про суми, які знаходяться на карткових рахунках, причини блокування її рахунків та просила повернути їй наявні на цих рахунках кошти. Відповіді на вказані скарги в матеріалах справи відсутні. Надані позивачкою копії довідки від 2014 року № 32206186 та виписки по рахунку за 11.05.2016 року № C93U-409E-RJK3-NFQI свідчать про залишок грошових коштів на картковому рахунку № [NUMBER] у розмірі 57 718,78 грн. Відповідно до довідки за підписом головного бухгалтера АТ «КБ «ПриватБанк», Витягу з електронного додатку від 01 травня 2023 року, Виписки з реєстру до меморіального ордеру від 12 листопада 2014 року № 1tr. DNH0EBCW026TL0, Виписки з реєстру до меморіального ордеру від 18 листопада 2014 року ADM3E1118L01HJ, № El 118L01HJ на картковому рахунку № [NUMBER] наявна сума у розмірі 57 718,78 грн. 17 листопада 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» перевело борг за договором про надання банківських послуг № SAMDNFF000097906702 (картковий рахунок № [NUMBER] ), укладеним із [PERSON] , ТОВ «ФК «Фінілон» відповідно до укладеного з останнім договору від 17 листопада 2014 року про переведення боргу, з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди до цього договору. Станом на момент звернення належні позивачу суми коштів АТ «КБ «ПриватБанк» в добровільному порядку не повернуло. Щодо позовних вимог про стягнення грошових коштів Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За правилами статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що між сторонами укладений договір банківського вкладу № SAMDNFF000097906702 (номер карткового рахунку № [NUMBER] ), а факт внесення грошових коштів підтверджується довідкою за підписом головного бухгалтера АТ «КБ «ПриватБанк», Випискою з реєстру до меморіального ордеру від 12 листопада 2014 року № 1, Витягом з електронного додатку від 01 травня 2023 року, а також договором про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, з урахуванням додатку до нього, в якому банк визнав борг перед позивачем. 12 та 21 жовтня 2020 року [PERSON] зверталась до відповідача зі скаргами, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями квитанцій Акціонерного товариства «Укрпошта», з вимогою повернути належні їй кошти, що не заперечується сторонами. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним зобов`язань за договором банківського вкладу № SAMDNFF000097906702 з повернення позивачці належних їй грошових коштів, наявних на картковому рахунку № [NUMBER] , у розмірі 57 718,78 грн. Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати вкладів клієнтам банку, необхідно дійти висновку про наявність правових підстав для стягнення з банку на користь позивачки вкладу у розмірі 57 718,78 грн, який обліковуються на картковому рахунку № [NUMBER] та не повернутий на її вимогу. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні втрати розраховуються не на кожну дату місяця, а за місяць, то якщо сума боргу сплачується з 16 до останнього дня місяця включно, розрахунок інфляційних втрат починається з наступного за цим місяцем і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу (див. пункт 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19)). Звертаючись із цим позовом, позивачка просила стягнути з АТ «КБ «ПриватБанк» інфляційні втрати за період прострочення з 01 вересня 2015 року до 09 грудня 2020 року у розмірі 32 143,66 грн на підставі статті 625 ЦК України. Відповідно до наданих суду доказів, зокрема копії скарги з вимогою про повернення коштів за спірним договором та квитанції про направлення скарги на адресу банківської установи, звернення позивачки до банку із заявою про повернення коштів було направлено 12 жовтня 2020 року, то, за відсутності прострочення виконання зобов`язання, немає підстав для нарахування та стягнення інфляційних втрат відповідно до вимог статті 625 ЦК України за період із 01 вересня 2015 року до 12 жовтня 2020 року. Разом із тим, підлягають стягненню з відповідача інфляційні втрати за договором № SAMDNFF000097906702 (картковий рахунок № [NUMBER] ) за несвоєчасне виконання зобов`язань із повернення коштів у сумі 57 718,78 грн за період із 13 жовтня 2020 року до 09 грудня 2020 року, розмір яких становить 1 335,04 грн (57 718,78 грн ? 102,313 % / 100 % - 57 718,78 грн = 1 335,04 грн). Крім того, відповідач заявив про застосування позовної давності до позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України за період прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 918/650/21 міститься висновок, що главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Разом з тим, оскільки у виконаному судом розрахунку визначено період нарахування інфляційних втрат за невиконання відповідачем грошового зобов`язання за укладеним сторонами договором банківського вкладу з 13 жовтня 2020 року до 09 грудня 2020 року, а не період з 01 вересня 2015 року до 09 грудня 2020 року, визначений позивачкою у позові, то підстави для застосування позовної давності відсутні. Щодо відшкодування моральної шкоди Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22), від 10 травня 2023 року в справі № 522/5513/19 (провадження № 61-16844св20)). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). У пунктах 48-50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг». Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). З урахуванням установлених обставин та розподілу тягаря доказування, з урахуванням засад розумності та справедливості, характеру правопорушення, суд вважає, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки 2 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Щодо договору про переведення боргу та належного відповідача у справі Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України, при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником. Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. Подібний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21), а також у постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 07 листопада 2023 року у справі № 757/2801/20-ц, від 10 січня 2024 року у справі № 758/1366/16-ц. На вказаному наголошено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, у якій, зокрема, зазначено про те, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). З огляду на зазначене та враховуючи вищевказані правові висновки Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, суд вважає, що АТ «КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу, укладеним між ним та позивачкою, а, відтак, є належним відповідачем у даній справі. З врахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, про те, що позивачка довела обставини, на які він посилається, а тому її вимоги підлягають частковому задоволенню з викладених вище підстав. Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до частин 1, 10 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією № ПН215600426655 від 25 січня 2022 року, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вказана сума на відшкодування судових витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: partial