Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача, уточненим в ході розгляду справи, про визнання права власності на майно, в якому зазначив, що позивач з відповідачем у зареєстрованому шлюбі не перебували, мають двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачем. Позивач вказує, що у травні 2018 року нею за власні кошти було придбано квартиру [ADDRESS] . Тоді ж у травні 2018 року у зв`язку з необхідністю реєстрації місця проживання у м. Києві та перебування у дружніх відносинах з позивачем відповідача було зареєстровано у спірній квартирі. В подальшому, заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26.02.2021 позивача визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою. Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав заяву про перегляд заочного рішення, де оспорював право власності позивача на зазначену квартиру. Оскільки відповідач не визнає право власності позивача на вказану квартиру, позивач просила визнати за нею право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24.06.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17.09.2021 в рамках життя заходів забезпечення позову накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 31.05.2023, закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що сторони в період з серпня 2010 року по 2020 рік проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому спірна квартира є об`єктом спільної власності сторін. Крім того, звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати факт проживання сторін однією сім`єю та наявності шлюбних відносин в період з серпня 2010 року по грудень 2019 року, зокрема, на момент придбання квартири за адресою [ADDRESS] , а також здійснити поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності, - спірної квартири, шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 її частку. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 20.10.2021, зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним. Представник позивача подав відзив на зустрічний позов, в якому зазначив, що сторони у фактичних шлюбних відносинах перебували в період з серпня 2010 року по листопад 2017 року, докази надані стороною відповідача не підтверджують заявлений період спільного проживання сторін. Крім того, вказував, що у 2019 році у сторін з`явились відносини з третіми особами, а у 2020 році у відповідача народилася дитина від іншого шлюбу. У відповіді на відзив за зустрічним позовом сторона відповідача вказувала, що позивачем не підтверджені належними доказами його твердження щодо періоду спільного проживання однією сім`єю, а наявні в матеріалах справи докази надані стороною позивача є недостовірними. Позивачем за первісним позовом в ході розгляду справи збільшено позовні вимоги, з посиланням на те, що сторони фактично перебували у шлюбних відносинах в період з серпня 2010 року до листопада 2017 року, тому позивач просив визнати об`єктами права спільної сумісної власності наступне майно: земельну ділянку кадастровий №3221881600:31:130:0220, що знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська, земельну ділянку кадастровий №3221881600:31:130:0217, що знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська, земельну ділянку кадастровий №3221881600:31:130:0218, що знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини наступного майна: квартири [ADDRESS] , автомобіля «Hyndai Elantra», 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , автомобіля «Ford Ranger», 2010 року випуску, VIN [NUMBER] , автомобіля «Toyota», 2012 року випуску, VIN [NUMBER] , а також визнати за позивачем право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . В подальшому, позивач за зустрічним позовом кілька разів збільшував позовні вимоги та просив здійснити поділ квартири за адресою [ADDRESS] , шляхом визнання за ним частки у праві власності на вказану квартиру у розмірі 57,19%, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в період проживання однією сім`єю позивачем на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя була набута квартира [ADDRESS] . Як зазначав позивач за зустрічним позовом, іпотечний договір від 18.04.2014 укладений у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладеним 25.11.2005, право вимоги належало позивачу на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю укладеного 10.12.2010 та договору про відступлення права вимоги від 02.08.2013, згідно яких [PERSON] повинна повернути позивачу заборгованість за кредитним договором до 25.11.2015 у сумі 35389,7 доларів США. Згідно договору №1 від 28.10.2021 про внесення змін до договору від 18.04.2014 позивач та [PERSON] внесли зміни до договору, якими домовилися, що іпотекодержатель задовольняє свої вимоги в повному обсязі в сумі заборгованості іпотекодавця на день укладення цього договору у розмірі 99698,03 доларів США, у зв`язку з чим позивач вважає, що його доля у спільній власності квартири [ADDRESS] , має збільшитися з 50% до 57,19%. Крім того, позивач за зустрічним позовом вказував, що 10.11.2015, тобто за час проживання сторін однією сім`єю, відповідачем за зустрічним позовом отримано свідоцтво на знак товарів та послуг « [INFO] », у зв`язку з чим вважає, що право спільної сумісної власності на вказану торгову марку належить сторонам порівну, тому просив визнати за ним право спільної сумісної власності на вказане майно. Стороною також було подано відзив на уточнену первісну позовну заяву, в якому зазначали, що між сторони фактично перебували у шлюбних відносинах в період з серпня 2010 року по грудень 2019 року, при цьому твердження позивача щодо не проживання сторін спільно з листопада 2017 року доказово не підтверджено, вимоги щодо компенсації 1/2 вартості квартири [ADDRESS] , та 1/2 вартості автомобіля «Toyota» безпідставні, оскільки позивач була обізнана про продаж квартири, вимоги пред`явлені з порушенням строку позовної давності, продаж здійснено та використано кошти в інтересах сім`ї. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За змістом ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої, п`ятої ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18)). Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої - третьої ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилалася на те, що спірна квартира [ADDRESS] , є її особистою приватною власністю, оскільки придбана за особисті кошти, які були позичені нею у знайомих та близьких осіб, квартира [ADDRESS] , відчужена відповідачем без її згоди, як і обумовлені транспортні засоби, а вказані позивачем земельні ділянки є спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, суд не в повній мірі може погодитись з такими твердженнями позивача виходячи з наступного. Як убачається з матеріалів справи, сторони є батьками двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.51,52, т. І). Судом встановлено, та не заперечувалося сторонами в ході розгляду справи, що з серпня 2010 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали разом та вели спільне господарство. Цей факт сторонами фактично не оспорювався. Водночас, сторони не дійшли згоди щодо часу завершення їхніх відносин, тому період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу є спірним. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)». Для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та у подальшому визнання майна спільною сумісною власністю потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, зокрема, спільне проживання, ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 369/16486/18, постанові Верховного Суду від 24.02.2022 у справі №761/4449/19. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи (а.с.39,53,54,55,56-57,194-198, т.І), діти сторін були зареєстровані за адресою реєстрації [PERSON] - [ADDRESS] , зокрема, донька [PERSON] в періоди з 08.12.2011 по 27.12.2012, з 31.10.2013 по 10.04.2014, з 07.08.2014 по 25.04.2018; донька [PERSON] в періоди з 31.10.2013 по 10.04.2014, з 07.08.2014 по 25.04.2018; відповідач [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою в період з 06.10.2011 по 31.05.2018; позивач [PERSON] була зареєстрована за вказаною адресою згідно даних паспорта в період з 05.09.2015 по 25.07.2018. Сторони разом з дітьми з 31.05.2018 зареєстровані за адресою [ADDRESS] . З матеріалів справи також убачається, що сторони неодноразово спільно відпочивали разом з дітьми, зокрема, в період з 29.07.2017 по 05.08.2017 у Аланьї (Турція), в період з 24.09.2018 по 01.10.2018 у Антальї (Турція), в період з 2015 по 2019 роки в літній період у пансіонаті «Вітрило» Херсонської області, востаннє в період з 31.07.2019 по 06.08.2019 (а.с.70-97, т.І). Згідно повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 20.12.2019 (а.с.99, т.І), 18.12.2019 позивач вчинила дорожньо-транспортну пригоду керуючи автомобілем «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] , застрахованим та зареєстрованим на ім`я [PERSON] (а.с.100,101, т. І). Також згідно договору підряду на виготовлення і монтаж збірних конструкцій №120618-40 від 12.06.2018 укладеного з ПП [PERSON] , відповідач [PERSON] замовив та оплатив виготовлення збірних конструкцій з профільних систем « [INFO] », які були встановлені за адресою [ADDRESS] , згідно якого виготовлення конструкцій становить 19200 грн., монтаж конструкцій - 3050 грн. (а.с.111-114, т.І). У відповідності до видаткової накладної «Будія» №4476 від 31.07.2018, видаткової накладної «Будія» №6327 від 11.09.2018, відповідач замовляв доставку будівельних матеріалів за вищевказаною адресою (а.с.133,155, т.І). Вказаний факт, а також прийняття відповідачем участі разом з дітьми 12.11.2019 в події святкування дня народження позивача був прийнятий в якості доказів та досліджувався Київським апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги відповідача на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26.02.2021, яким було визнано відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , та яке скасовано постановою Київського апеляційного суду від 20.10.2021 (а.с.140-154, т.IV). Крім того, факт спільного проживання сторін, в період з серпня 2010 року по грудень 2019 року підтверджується наданими світлинами та перепискою сторін у месенджерах за вказаний період проживання. Оскільки сторони перебували в усталених відносинах, що притаманні подружжю, спільно проживали, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, взаємодопомогою та підтримкою, виявляли подружні відносини перед третіми особами, при цьому ні позивач, ні відповідач в будь-якому зареєстрованому шлюбі не перебували, суд дійшов висновку про те, що в період з серпня 2010 року по грудень 2019 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах. Зазначений період, охоплює період набуття та відчуження спірного майна. Посилання сторони позивача на те, що у відповідача у 2020 році народилася дитина від іншої жінки не дає підстав стверджувати, що сторони не проживали однією сім`єю до грудня 2019 року. Щодо стягнення грошової компенсації у розмірі 1/2 частини квартири [ADDRESS] , та визнання за позивачем права приватної власності на квартиру [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.181-185, т.ІІ), ФО-П [PERSON] зареєстровано 22.07.2009, основний вид економічної діяльності - роздрібна торгівля одягом, підприємницьку діяльність припинено 26.10.2010, повторно ФО-П [PERSON] зареєстровано 12.02.2018, основний вид економічної діяльності - виробництво іншого одягу й аксесуарів, відомості про припинення підприємницької діяльності відсутні. У відповідності до податкової декларації платника єдиного податку за 2018 рік, загальна сума доходу ФО-П [PERSON] за звітний рік становила 16480 грн. (а.с.186-190, т.ІІ). У відповідності до податкової декларації платника єдиного податку за 2016 рік, загальна сума доходу ФО-П [PERSON] за звітний рік становила 480690,70 грн., за 2017 рік - 530998,92 грн., за 2018 рік - 789796,10 грн. (а.с.48-56, т.ІІ). вказані обставини спростовують твердження сторони позивача за первісним позовом про те, що [PERSON] фактично не мав ніякого доходу у зазначений період. Згідно договору купівлі-продажу квартири посвідченого 21.05.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., [PERSON] передав у власність, а [PERSON] придбала трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] . За згодою сторін продажна вартість квартири становила 306 720 грн. Договір містить посилання на те, що відчужувана квартира належить [PERSON] на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 18.04.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. Як убачається з договору безвідсоткової позики укладеного 01.02.2006 між ФО-П [PERSON] та ФО-П [PERSON] , остання отримала в позику 170 000 доларів США, що станом на день укладення договору за офіційним курсом НБУ еквівалентно 858 500 грн., та зобов`язалася повернути не пізніше 30.11.2013 (а.с.95, т.IV). Згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя укладеного 18.04.2014 між [PERSON] та [PERSON] , сторони домовилися про передачу [PERSON] права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . В подальшому 28.10.2021 сторони уклали договір №1 про внесення змін до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 18.04.2014 (а.с.96-98, т.IV), за умовами якого сторони домовились, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель задовольняє всі свої вимоги в повному обсязі, що становить 99698,03 доларів США. Таким чином, судом встановлено, що набуття відповідачем квартири за адресою [ADDRESS] , відбулося за рахунок боргових зобов`язань [PERSON] та коштів безпосередньо сплачених відповідачем на момент придбання квартири (а.с.99-113, т. IV). Особисто [PERSON] було вкладено у квартиру за адресою [ADDRESS] , суму грошових коштів у розмірі 252277,20 грн., що становить 82,25% від ціни продажу вказаної квартири. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №256627541 від 14.05.2021 (а.с.7-8, т.І) убачається, що квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва №116 укладеного 11.05.2016 між ТОВ «ФК «Промінвест» та [PERSON] , договору про відступлення права вимоги (цесії) укладеного 22.05.2018 між [PERSON] та [PERSON] , договору уступки майнових прав на нерухомість укладеного 22.05.2018 між ТОВ «ФК «Промінвест» та [PERSON] , додатків №2, №3, №4, №5, №6, №7 до договору №116 від 11.05.2016, акту приймання-передачі об`єкту інвестування укладеного 22.05.2018 між ТОВ «Молодіжний житловий комплекс «Оболонь» та [PERSON] , акту виконання взаємних зобов`язань укладеного 22.05.2018 між ТОВ «ФК «Промінвест» та [PERSON] . Так, згідно договору про відступлення права вимоги (цесії) укладеного 22.05.2018 між [PERSON] та [PERSON] (а.с.14-15, т.І), остання набула права вимоги від управителя належного виконання зобов`язань за договором про участь у Фонді фінансування будівництва №116 укладеним 11.05.2016 між ТОВ «ФК «Промінвест» та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] . Договір містить посилання на те, що відступлення права вимоги здійснюється сторонами за 1375500 грн. У відповідності до укладеного 22.05.2018 між ТОВ «ФК «Промінвест» та [PERSON] договору уступки майнових прав на нерухомість (а.с.16-17, т.І), ТОВ «ФК «Промінвест» зобов`язався передати, а [PERSON] прийняти оплачене нею відповідно до умов договору про участь у Фонді фінансування будівництва №116 від 11.05.2016 приміщення №40 за адресою [ADDRESS] . Згідно акту №116 приймання-передачі об`єкту інвестування укладеного 22.05.2018 між ТОВ «Молодіжний житловий комплекс «Оболонь» та [PERSON] (а.с.18, т.І), остання прийняла об`єкт інвестування - квартиру [ADDRESS] . З огляду на викладене, а також на суму особистих коштів внесених відповідачем у придбання квартири [ADDRESS] , його внесок складає 18,34% від вартості придбання квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим частка кожної зі сторін у новій квартирі складає: 100% - 18,34% = 81,66%; 81,66% / 2 = 40,83%. Таким чином, суд приходить до висновку, що розмір частки відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , становить: 40,83% + 18,34% = 59,17%, у зв`язку з чим зустрічні позовні вимоги в частині визнання за ним частки у праві власності на вказану квартиру у розмірі 57,19% підлягають задоволенню, а за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на 40,83 % вказаної квартири. Наявні в матеріалах справи розписки (а.с.32-35, т.І), на які сторона позивача посилається як на докази отримання грошових коштів у позику для придбання спірної квартири [ADDRESS] , суд не приймає до уваги, оскільки стороною не доведено причинно-наслідкового зв`язку між отриманням коштів та придбанням спірної квартири. Суд також звертає увагу на те, що в судовому засіданні, яке мало місце 18.10.2023 було допитано у якості свідка мати позивача [PERSON] яка показала, що позичала/давала своїй доньці грошові кошти на придбання квартири, які не були в повній мірі повернуті [PERSON] скільки та коли були повернуті кошти, вона не показала. Вказувала, що зацікавлена у результаті розгляду справи. В той же час, в матеріалах справи наявні розписки від 20.12.2017 та від 19.09.2019 (а.с. 32-33, т.І) зі змісту яких убачається, що [PERSON] передала, а [PERSON] узяла в борг 30 000 доларів США для придбання квартири, які згідно із розписки від 19.09.2019 були повернуті. Досліджені у судовому засіданні докази (покази свідка та розписки) не узгоджуються між собою, оскільки свідок [PERSON] зазначала, що [PERSON] коштів по розписці не повернула, а надана розписка вказує на інше. Згідно розписки від 15.04.2018, [PERSON] передала, а [PERSON] отримала та зобов`язалася повернути 10 000 доларів США до 15.04.2019. вказані кошти позичалися на купівлю квартири (а.с. 34 т.І). Відомостей про повернення коштів, матеріали справи не містять. Відповідно до розписки від 15.05.2018 [PERSON] передала, а [PERSON] отримала у борг 13 000 доларів США на придбання квартири, які були повернуті 10.05.2019 (а.с. 35, т. І). Оцінюючи докази у їх сукупності, суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження прибутку [PERSON] у досліджуваний період, за рахунок яких, можна було б виконати зобов`язання по поверненню коштів, які начебто були отримані у борг. Додатково суд звертає увагу на те, що згідно договору відступлення прав вимоги від 22.05.2018 (п.6) (а.с. 14-15, т.І) [PERSON] зобов`язана була розрахуватися із [PERSON] за право вимоги (спірну квартиру [ADDRESS] ) у безготівковій формі на погоджений сторонами поточний рахунок. Жодних доказів виконання саме у визначений сторонами договору спосіб розрахунку, матеріали справи не містять. Сторона відповідача неодноразово звертала увагу саме на ці обставини і стверджувала, що особисто позивач, таких коштів не мала і не передавала, що свідчить про недоведеність заявлених вимог. Посилання сторони позивача на те, що квартиру [ADDRESS] , було відчужено відповідачем без згоди позивача спростовуються матеріалами справи та не підтверджені належними доказами, оскільки як було встановлено судом, інформація щодо ймовірного продажу зазначеної квартири була відома позивачу заздалегідь, зокрема, з моменту зняття з реєстрації за вказаною адресою спільних дітей сторін та в подальшому безпосередньо 21.05.2018 у день продажу, що підтверджується листуванням сторін у месенджері Вайбер та не було спростовано стороною позивача в ході розгляду справи. В той же час, сторона відповідача стверджувала, що позивач достеменно знала про продаж зазначеної вище квартири саме з метою оплати вартості квартири [ADDRESS] . Зазначені стороною відповідача обставини, у своїй сукупності, узгоджуються із дослідженими доказами. Також додатково суд звертає увагу на те, що квартира [ADDRESS] була відчужена 21.05.2018, а 22.05.2018 позивачем було укладені зазначені вище договори на квартиру [ADDRESS] . За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що кошти від відчуження квартири [ADDRESS] були використані в інтересах сім`ї для покращення житлових умов. З урахуванням наведеного, не заслуговує уваги заява сторони відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, до вказаної частини позовних вимог, оскільки посилання сторони позивача не знайшли свого підтвердження. Крім того, судом встановлено, що в період спільного проживання сторін однією сім`єю за [PERSON] були зареєстровані наступні транспортні засоби: 19.07.2012 - автомобіль «Тойота», 2012 року випуску, VIN [NUMBER] , відчужений 07.03.2015; 20.02.2014 - автомобіль «Хюндай», 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , відчужений 02.04.2021; 19.09.2017 - автомобіль «Форд», 2010 року випуску, VIN [NUMBER] , відчужений 18.09.2020 (а.с.196-197, т.ІІ, а.с.107-109, т.V). Згідно витягів з мережі інтернет, наданих стороною позивача, середня вартість подібного автомобіля «Форд» з урахуванням курсу НБУ складає 319920 грн., а середня вартість подібного автомобіля «Хюндай» з урахуванням курсу НБУ становить 159960 грн. (а.с.201-203, т. ІІ), у зв`язку з чим 1/2 вартості вказаних автомобілів відповідно становить 159960 грн. та 79980 грн. Так, беручи до уваги, що автомобіль «Хюндай», 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , та автомобіль «Форд», 2010 року випуску, VIN [NUMBER] , були відчужені відповідачем без згоди позивача в період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, а також фактично відсутність заперечень сторони відповідача щодо заявлених в цій частині позовних вимог (щодо визначеної вартості та відсутності згоди на їх відчуження), суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації 1/2 частини вартості вказаних автомобілів, а саме 159960 грн. та 79980 грн. Разом з тим, позовні вимоги щодо стягнення компенсації 1/2 частини вартості автомобіля «Тойота», 2012 року випуску, VIN [NUMBER] , задоволенню не підлягають, оскільки як убачається з матеріалів справи вказаний автомобіль відчужено відповідачем 07.03.2015, тобто, в період проживання сторін однією сім`єю. В процесі розгляду справи позивач вказувала, що відповідач купував та відчужував автомобілі. Після продажу чергового автомобіля, він придбавав інший і позивач не мала заперечень щодо таких дій. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що такі дії відповідача були вчинені в інтересах сім`ї. Окрім цього, як було встановлено в ході розгляду справи, за відповідачем [PERSON] були зареєстровані наступні земельні ділянки: земельна ділянка кадастровий №3221881600:31:130:0220, що знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська, земельна ділянка кадастровий №3221881600:31:130:0217, що знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська, земельна ділянка кадастровий №3221881600:31:130:0218, що знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеку, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №256627783 від 14.05.2021 (а.с.101-106, т.V). Разом з тим, як убачається з інформації наявної у Єдиному державному реєстрі судових рішень, яка є загальному доступі, постановою Київського апеляційного суду від 18.05.2023 витребувано на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння земельні ділянки площею по 0,10 га кожна з кадастровими номерами 3221881600:31:130:0217 та 3221881600:31:130:0218 (ун. №363/2905/18). Ухвалою Верховного Суду від 28.08.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 18.05.2023, відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 18.05.2023. Вказані обставини сторонами не заперечувалися. Та обставина, що зазначена вище постанова Київського апеляційного суду не реалізована і відомості про власність на такі земельні ділянки не включені до єдиного реєстру, не може сприйматися судом як підставу для поділу такого майна, оскільки вказана вище постанова, на момент розгляду справи набрала законної сили. Сторони не зверталися до суду із клопотанням про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду касаційної скарги Верховним Судом. Таким чином, судом встановлено, що фактично відповідач є власником лише земельної ділянки кадастровий №3221881600:31:130:0220 площею 0,0943 га, що знаходиться за адресою: Київська обл., с/рада Вищедубечанська, набутої ним на підставі договору купівлі-продажу серія/номер 1093 посвідченого 30.05.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. (а.с.51-52, т.V). Оскільки вказане нерухоме майно набуте відповідачем в період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, суд приходить до висновку про те, що воно є спільною сумісною власністю сторін та про наявність підстав для визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину зазначеної земельної ділянки. Судом також встановлено, що в період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторонами була набута у власність торгова марка « [INFO] », яка зареєстрована в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.11.2015 №205722 (а.с.191, т.V). З матеріалів справи убачається, що заява про реєстрацію знака товарів та послуг в Україні подавалася 08.09.2014 [PERSON] (адресою для листування вказано [ADDRESS] , [PERSON] ), що підтверджується розпискою про одержання вказаної заявки, а оплату за подання заявки згідно платіжного доручення №103 від 05.09.2014 здійснено від імені [PERSON] та [PERSON] з рахунку ФО-П [PERSON] (а.с.131, т.IV). Крім того, як убачається з заяви [PERSON] від 29.01.2016, адресованої ФО-П [PERSON] , її прийнято на роботу на посаду портної з 15.02.2016 на підставі наказу ФО-П [PERSON] №2 від 29.01.2016 (а.с.121,122, т. IV). Згідно договору №4-10-04 від 10.04.2017, укладеного між ТОВ «Ал-Мар» та ФО-П [PERSON] (а.с.123-128, т. IV), орендував нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , на першому поверсі, площею 110 кв.м., з орендною платою 28750 грн. На підставі наказу ФО-П [PERSON] №9 від 31.10.2018 (а.с.129, т. IV), портну [PERSON] було звільнено з займаної посади з 01.02.2019 за згодою сторін. На час розгляду справи вказана особа працює у ФО-П позивача на тій самій посаді за тією самою адресою, що фактично не заперечувалось сторони в ході розгляду справи. Враховуючи викладене, торгова марка «[INFO]» набута сторонами в період фактичних шлюбних відносин та є їх спільною сумісною власністю, у зв`язку з чим суд вважає за можливе в рамках поділу спільного сумісного майна визнати право власності на 1/2 частку торгової марки «[INFO]» за кожною із сторін. Допитані в судових засіданнях свідки обох сторін [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] будь-яких пояснень, які б мали істотне значення для вирішення спору не надали, оскільки або є зацікавленими у розгляді справи, або інформація, якою вони володіють відома їм зі слів сторін. Таким чином, беручи до уваги усі обставини з`ясовані в ході розгляду справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісних та зустрічних позовних вимог. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. На підставі викладеного,

Outcome: partial