Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

У лютому 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Заря Наталії Георгіївни, в якій просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заря Наталією Георгіївною, зареєстрований в реєстрі за № 33, та визнати (поновити) за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 66217194 від 27 січня 2023 року, винесене приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заря Наталією Георгіївною, та поновити запис про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] ; стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу та судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову зазначено, що постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2022 року [PERSON] була визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП. Відповідно до змісту вказаної постанови суду [PERSON] 22.09.2022 року керуючи автомобілем «Фольксваген», номерний знак [NUMBER] , на перехресті нерівнозначних доріг вул. Стартова з вул. Трудових резервів в м. Дніпрі, виїжджаючи з другорядної дороги, не виконала вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та не надала переваги у русі, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем «Тесла», номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який слідував по головній дорозі вул. Трудових резервів з боку вул. Запорізьке шосе. Своїми діями [PERSON] порушила п.п. 10.1, 16.11, д.з. 2.1 Розділу 33 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам, крім того тілесних ушкоджень зазнала пасажир автомобіля «Фольксваген». В подальшому, постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.01.2023 року було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги [PERSON] та залишено в силі постанову суду першої інстанції. При цьому, [PERSON] та її представник - адвокат Ільєнко Р.П. були присутні під час ухвалення судового рішення та достовірно були обізнані, що 25 січня 2023 року постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року набрала законної сили. Після винесення Дніпровським апеляційним судом постанови від 25.01.2023 року, між [PERSON] та представником позивача біля приміщення Дніпровського апеляційного суду були проведені переговори щодо відшкодування [PERSON] матеріальної шкоди, яка була завдана автомобілю «Тесла», та було вказано, що загальний розмір матеріальної шкоди становить суму згідно висновку експерта 1,66 млн., а також повідомлено, що в порядку мирової угоди можливо зменшити суму відшкодування, щоб обійтись без судових суперечок. 27 січня 2023 року представник [PERSON] - адвокат Ільєнко Р.В в телефонному режимі повідомив, що [PERSON] на теперішній час перебуває в складному матеріальному становищі та не може на теперішній час сплатити кошти за заподіяну автомобілю «Тесла» шкоду. Після отримання такої відповіді представником позивача було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, з якої стало відомо, що 27 січня 2023 року [PERSON] здійснила продаж належної їй квартири за адресою: [ADDRESS] . На переконання позивача, вказане свідчить, що [PERSON] уклала вказаний договір очевидно незаконно та виключно з метою ухилення від виплати коштів в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди. Вважає, що такі дії [PERSON] та іншого відповідача - [PERSON] є очевидно незаконними та являють собою шахрайство з метою ухилення від виплати коштів за рахунок нерухомого майна, яке є у [PERSON] . Заперечуючи правомірність вищевказаного договору позивач посилається на приписи ст. 203, 215, 234 ЦК України, вважаючи договір від 27 січня 2023 року фіктивним та вчиненим всупереч легітимній меті, а саме для уникнення стягнення грошових коштів з [PERSON] за заподіяну матеріальну шкоду, в той час як вина [PERSON] була встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Така ціль, як укладення особою протягом двох днів з моменту набрання законної сили постановою суду, якою [PERSON] було визнано винною у порушенні правил дорожнього руху, які спричинили матеріальні збитки позивачу, приховання майна від конфіскації чи звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що правова мета договору є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Отже вважає, що договір купівлі-продажу від 27 січня 2023 року слід визнати недійсним. В причинно-наслідковому зв`язку також підлягає скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 66217194 від 27 січня 2023 року, винесене приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заря Наталією Георгіївною на підставі цього договору купівлі-продажу, а за [PERSON] необхідно поновити право власності на нерухоме майно, для забезпечення можливості наступного звернення стягнення на нього. Розмір очікуваних судових витрат позивача на правову допомогу становить 30 000,00 грн. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. 18 травня 2023 року від відповідача - Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Заря Н.Г. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено наступне. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Нотаріус не є стороною правовідносин, на підставі яких виникли взаємні зобов`язання сторін, а лише вчиняє нотаріальну дію. А отже нотаріус не може бути відповідачем у цій справі, оскільки предметом позову є спір про право. Що стосується запитань, поставлених у позовній заяві представником позивача, то на підставі ч. 6 ст. 93 ЦПК України, п. 5 ч. 1 ст. 70 ЦПК України та ст. 8 Закону України «Про нотаріат», нотаріус не має права бути допитаний як свідок, тому свідчень вона надати не має права. Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заря Н.Г. дійсно посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] 27 січня 2023 року за реєстровим № 33. Даний договір посвідчений з дотриманням всіх вимог законодавства, за підтвердженням сторонами того, що договір не приховує іншу угоду між ними і відповідає їх дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки, за упевненості нотаріуса у тому, що сторони розуміли значення цього договору та його наслідки для кожної зі сторін. 02 серпня 2023 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнає, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Але, позивач не довів відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. На підставі договору купівлі-продажу від 27 січня 2023 року право власності на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] було зареєстроване за новим власником [PERSON] у встановленому законом порядку. І до підписання відповідного договору були передані грошові кошти, які покупець сплатила за вищезазначене нерухоме майно. При цьому, на момент укладення оспорюваного договору були відсутні будь-які арешти на зазначене нерухоме майно або встановлені заборони на його відчуження. Таким чином, сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу від 27 січня 2023 року були виконані всі дії, правові наслідки якого дійсно настали, а отже й відсутні правові підстави для визнання цих правочинів недійсним. Позивач не довів, на підставі яких належних і допустимих доказів, що укладені між відповідачами, оплатні договори купівлі-продажу нерухомого майна є фіктивними та укладені без мети настання реальних наслідків, а також не наведено фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності цих правочинів. Посилання позивача на фіктивність договорів купівлі-продажу з тих підстав, що ці правочини укладені з метою уникнення можливого звернення стягнення на майно [PERSON] в рахунок погашення боргових зобов`язань за судовими рішеннями про стягнення збитків, завданих внаслідок ДТП, не заслуговують на увагу, оскільки позивач не довів наявність таких обставин, зокрема, ним не доведене що станом на момент укладення оспорюваного договору у [PERSON] існувало невиконане та прострочене боргове зобов`язання перед позивачем та що спірне майно було відчужено на момент виникнення цього боргового зобов`язання. Вважає, що позивач не довів, що [PERSON] та [PERSON] не намагались досягти правового результату у спірних правовідносинах та не реалізували свої права, що виникли в результаті укладення оспорюваного правочину - договору купівлі-продажу нерухомого майна. Вважає, що посилання позивача на те, що він має намір задовольнити свої вимоги щодо відшкодування збитків саме за рахунок відчуженого майна за спірним договором, не є достатнім підтвердженням порушення спірним договором прав позивача, адже як на цей час, так і у разі визнання договору недійсним, позивач не має прав на відчужене майно, тому зазначені в позовній заяві наміри позивача не є належним обгрунтуванням наявності у нього права на оспорення договору відповідно до статті 215 ЦК України. [PERSON] зверталась до НДЕКЦ МВС України, який надав висновок за фактом ДТП, яка сталась 22 вересня 2023 року, відповідно до якого вина обох водіїв є взаємною, та дії водіїв перебувають в причинному зв`язку з настанням ДТП. Розмір збитків позивачу відшкодувала страхова компанія, тому вважає, що деліктні зобов`язання перед позивачем у [PERSON] відсутні. Оскільки позивач не є стороною правочину, тобто не має законних підстав для звернення до суду з відповідним позовом, на момент вчинення правочину суб`єктивне цивільне право або інтерес позивача не порушувалось. У зв`язку з викладеним просив відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, та просив суд позовну заяву задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] додатково пояснила, що відповідач [PERSON] є її рідною бабусею. 27 січня 2023 року між нею та бабусею [PERSON] дійсно було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Даний договір не є фіктивним. Квартиру вона продала своїй бабусі, оскільки їй були потрібні гроші, щоб відшкодувати шкоду за пошкоджений нею внаслідок ДТП 22 вересня 2022 року транспортний засіб «Фольксваген», яким вона керувала в момент ДТП. Власнику транспортного засобу «Фольксваген» вона відшкодувала 260 000,00 грн., які отримала за продаж квартири. До ріелторів або компаній з продажу нерухомості перед продажем квартири [ADDRESS] вона не зверталась, оголошень про продаж квартири не публікувала. Представник [PERSON] дійсно повідомляв їй про розмір матеріальної шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу «Тесла», в якому саме розмірі вона не пам`ятає, однак цей розмір був значним, а також дійсно пропонував врегулювати питання щодо відшкодування шкоди в позасудовому порядку. Шкоду позивачу вона не відшкодовувала, оскільки з розміром шкоди не згодна. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Відповідач Приватний нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Заря Н.Г. в судове засідання не з`явилась, надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, у поданому до суду відзиві на позовну заяву пред`явлені до неї позовні вимоги не визнала. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року по справі № 201/8464/22 [PERSON] , [INFO] , було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 850,00 грн. (т. 1 а.с. 9-10). Зі змісту вказаної постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року вбачається, що [PERSON] 22 вересня 2022 року, о 18.30 год., керуючи автомобілем «Фольксваген», номерний знак [NUMBER] , на перехресті нерівнозначних доріг вул. Стартова з вул. Трудових резервів в м. Дніпрі, виїжджаючи з другорядної дороги, не виконала вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та не надала переваги у русі, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем «Тесла», номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який слідував по головній дорозі вул. Трудових резервів з боку вул. Запорізьке шосе. Своїми діями [PERSON] порушила п.п. 10.1, 16.11, дорожній знак 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам, крім того тілесних ушкоджень зазнала пасажир автомобіля «Фольксваген» - [PERSON] . Не погодившись з даною постановою суду, захисник [PERSON] - Ільєнко Р.П. звернувся до Дніпровського апеляційного суду з апеляційною скаргою на постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року по справі № 201/8464/22. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 січня 2023 року апеляційну скаргу захисника Ільєнко Р.П. було залишено без задоволення, а постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП - залишено без змін (т. 1 а.с. 11-13). При цьому, відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Власником пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу Tesla Model 3, номерний знак [NUMBER] , якому протиправними діями [PERSON] були спричинені механічні пошкодження, є позивач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (т. 1 а.с. 40). Після ДТП [PERSON] , який в момент ДТП керував транспортним засобом «Тесла», номерний знак [NUMBER] , звернувся до експерта-автотоварознавця [PERSON] з метою проведення автотоварознавчого дослідження та визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Тесла», номерний знак [NUMBER] . Згідно з Висновком № 9259 експерта-автотоварознавця [PERSON] по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 12 жовтня 2022 року, вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля Tesla Model 3, номерний знак [NUMBER] , пошкодженого у наслідок ДТП, становить 1 655 400,00 грн. (т.1 а.с. 15-19). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в частині 1 ст. 1166 ЦК України, де вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати заподіяну шкоду виникає у його заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. В свою чергу, пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Таким чином суд зазначає, що наслідком завдання відповідачем [PERSON] матеріальної шкоди майну позивача [PERSON] є виникнення зобов`язання щодо відшкодування такої шкоди. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Отже, судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] виникли правовідносини як між потерпілим та особою, яка завдала шкоду. При цьому, деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди. З пояснень сторін судом встановлено, що до теперішнього часу [PERSON] жодним чином не відшкодувала [PERSON] шкоду, завдану внаслідок ДТП. Таким чином, суд не приймає до уваги та відхиляє наведені у відзиві на позовну заяву твердження представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про те, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, тобто станом на 27 січня 2023 року, у [PERSON] не існувало невиконаного зобов`язання перед позивачем [PERSON] . Відповідачу [PERSON] було достовірно відомо про наявність постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року по справі № 201/8464/22, залишеної без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 січня 2023 року, оскільки [PERSON] та її захисник - Ільєнко Р.П. були особисто присутні в судовому засіданні під час розгляду Дніпровським апеляційним судом апеляційної скарги захисника Ільєнко Р.П. на постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року. Відповідач [PERSON] під час розгляду справи визнавала, що представник [PERSON] доводив до її відома, що завдана нею внаслідок пошкодження транспортного засобу «Тесла» матеріальна шкода є значною, повідомляв їй про розмір такої шкоди та пропонував врегулювати питання щодо відшкодування шкоди в позасудовому порядку. Отже судом встановлено, що відповідачу [PERSON] станом на 25 січня 2023 року було достовірно відомо про існування в неї зобов`язання щодо необхідності відшкодувати завдану її діями майнову шкоду позивачу [PERSON] , як власнику пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу «Тесла». Судом також встановлено, що на момент вищезазначеної ДТП (станом на 22 вересня 2022 року) та станом на дату набрання законної сили постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року по справі № 201/8464/22, тобто на 25 січня 2023 року, відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 серпня 2018 року, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1328 (т. 1 а.с. 158-159), на праві приватної власності належало нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] , загальною площею 23,1 кв.м., житловою площею 15,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1620831712101, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 312134102 від 11 жовтня 2022 року, номер запису про право власності - 27465696 (т. 1 а.с. 47). Судом встановлено, що після ухвалення Дніпровським апеляційним судом 25 січня 2023 року постанови по справі № 201/8464/22, якою залишено без змін постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, [PERSON] , достовірно знаючи про наявність цієї постанови та її обов`язок в повному обсязі відшкодувати [PERSON] шкоду, завдану пошкодженням з її вини транспортного засобу «Тесла», та розуміючи, що на належне їй нерухоме майно в подальшому може бути звернуто стягнення за зобов`язанням [PERSON] , вирішила терміново відчужити належне їй нерухоме майно. Так, вже 27 січня 2023 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заря Наталією Георгіївною, зареєстрований в реєстрі за № 33 (т. 1 а.с. 153). Того ж дня, тобто 27 січня 2023 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заря Н.Г. за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 321320106 від 27 січня 2023 року, номер запису про право власності - 49079701 (т. 1 а.с. 48). Звертаючись 24 лютого 2023 року до суду з даним позовом позивач [PERSON] наполягав на тому, що вищевказаний договір купівлі-продажу слід визнати недійсним, оскільки він не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, тобто є фіктивними, а також наполягав на тому, що необхідно поновити право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 66217194 від 27 січня 2023 року та поновити запис про право власності на цю квартиру за [PERSON] . У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] - [PERSON] зауважував, що позивач не є стороною оспорюваного договору та не має прав на відчужене майно, а тому вважав, що зазначені у позовній заяві наміри позивача щодо звернення стягнення на дане майно не дають позивачу права заявляти вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 27 січня 2023 року недійсним. З цього приводу слід зазначити наступне. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист її порушеного цивільного права. Як вже було зазначено вище, на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу 27 січня 2023 року відповідач [PERSON] була обізнана про наявність постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року по справі № 201/8464/22, залишеної без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 січня 2023 року, та її обов`язок в повному обсязі відшкодувати шкоду [PERSON] , як власнику пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу «Тесла», тобто про існування майнового зобов`язання перед [PERSON] , та у зв`язку з цим могла передбачити негативні для себе наслідки у вигляді звернення в подальшому стягнення на належне їй нерухоме (або рухоме) майно. При цьому, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач [PERSON] є заінтересованою особою, права та інтереси якої порушено вчиненням оспорюваного правочину, у зв`язку з чим він має право заявляти вимоги про визнання вказаного правочину недійсним, а тому усі заперечення представника відповідача [PERSON] суд до уваги не бере та відхиляє як безпідставними та непереконливі. Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд виходить з наступного. Позивач вважає, що вказаний вище договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частинами 1- 6 ст. 203 передбачено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимогами статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У даній справі виникла ситуація, коли відповідач [PERSON] , маючи зобов`язання відшкодувати [PERSON] завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду за пошкодження транспортного засобу «Тесла», свідомо його не виконує та не вживає будь-яких заходів для його виконання. Суд вважає встановленим той факт, що відповідачу [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 27 січня 2023 року було достовірно відомо про наявність обов`язку відшкодувати [PERSON] завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду у значному розмірі, за пошкодження транспортного засобу «Тесла», у зв`язку з чим, [PERSON] , передбачаючи настання негативних для себе наслідків у вигляді звернення стягнення на її нерухоме майно, з метою приховати вказане майно від подальшого звернення стягнення на вказане майно, відчужила належну їй на праві власності квартиру своїй рідній бабусі - [PERSON] . Про направленість оспорюваного договору купівлі-продажу на ухилення від виконання зобов`язання з відшкодування [PERSON] майнової шкоди у своїй сукупності свідчать наступні обставини. 1. Оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] через незначний проміжок часу (через два дні) після набрання законної сили постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року по справі № 201/8464/22, яка була залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 січня 2023 року, та якою [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 2. [PERSON] , яка набула право власності на квартиру [ADDRESS] , є рідною бабою відповідача [PERSON] , що визнавалось відповідачем [PERSON] під час розгляду справи та вбачається з довідки № 001118 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 27 січня 2023 року (т. 1 а.с. 157). Вказана обставина свідчить про фіктивність укладеного між відповідачами договору шляхом переоформлення права власності щодо майна [PERSON] на користь близького родича. 3. Зазначена в оспорюваному договорі купівлі-продажу від 27 січня 2023 року ціна продажу [PERSON] квартири [ADDRESS] - 288 224,33 грн. є значно нижчою, ніж ціна даної квартири, за якою [PERSON] придбала вказану квартиру 13 серпня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1328 (т. 1 а.с. 158-159) - 325 932,00 грн. 4. Крім того, під час розгляду справи судом у сукупності з наявними доказами оцінюються також інші обставини встановлені судом, а саме: ціна продажу [PERSON] квартири [PERSON] є значно заниженою та не відповідає ринковим цінам на подібну нерухомість в цьому районі міста Дніпра, відомості про які є загальнодоступними та не підлягають доказуванню. Про очевидну невідповідність ціни продажу квартири у розмірі 288 224,33 грн. її дійсній ринковій вартості додатково свідчить і надана стороною позивача Довідка № 1 від 06 лютого 2023 року про ринкову вартість майна, видана Товарною біржею «Дніпропетровська Універсальна», в якій зазначено, що ринкова вартість квартири [ADDRESS] , складає 633 695,00 грн. (т. 1 а.с. 14). При цьому, будучи достовірно обізнаною про наявність обов`язку відшкодувати [PERSON] завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду у значному розмірі, [PERSON] навіть не намагалась вживати заходів щодо продажу належної їй на праві власності квартири за вигіднішою ціною. Сама [PERSON] під час розгляду справи суду пояснила, що до ріелторів або компаній з продажу нерухомості перед продажем квартири [ADDRESS] вона не зверталась, оголошень про продаж квартири не публікувала, а отримані від продажу квартири грошові кошти вона передала [PERSON] - власниці пошкодженого нею внаслідок ДТП 22 вересня 2022 року транспортного засобу «Фольксваген», яким вона керувала в момент ДТП, на підтвердження чого надала копію розписки [PERSON] від 10 лютого 2023 року про отримання останньою від [PERSON] грошових коштів в сумі 260 000,00 грн. (т. 1 а.с. 210). 5. На користь фіктивності укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору свідчить також поведінка відповідача [PERSON] . Так, у позовній заяві позивач в порядку статті 93 ЦПК України поставив відповідачам запитання про обставини, що мають значення для справи. Однак, відповідач [PERSON] письмово відповіді на запитання позивача не надала, у поданій до суду 02 серпня 2023 року заяві свідка в порядку ст. 93 ЦПК України (т. 1 а.с. 206-207) вона відмовилась від надання відповідей на поставлені питання позивача, посилаючись на те, що показаннями свідка у даній справі не може доводитися факт недійсності правочину та питання, які ставить до неї як до свідка позивач не стосуються предмету та підстав позову. Відповіді на ці запитання [PERSON] надала лише суду під час розгляду справи. При цьому, відмову від письмового надання відповідей на поставлені питання позивача з підстав, зазначених у вищевказаній заяві свідка, суд вважає безпідставною та розцінює такі дії відповідача як приховування обставин справи, оскільки поставлені позивачем питання в порядку статті 93 ЦПК України стосуються предмету і підстав даного позову. На переконання суду, такі дії відповідача [PERSON] додатково свідчать про наявність у неї умислу на вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу саме з метою приховання квартири від виконання в майбутньому за її рахунок грошового зобов`язання, без наміру створення правових наслідків, обумовлених вказаним договором. 6. Крім того, на користь фіктивності укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору свідчить і поведінка відповідача [PERSON] , яка жодного разу не з`явилась до суду для надання особистих пояснень та з`ясування судом її дійсних намірів під час укладення оспорюваного договору, з`ясування обставин щодо фактичної передачі майна, її справжнього майнового стану та інших обставин, які мають значення для вирішення даної справи. Письмових відповідей (заяву свідка) в порядку ст. 93 ЦПК України на запитання позивача відповідач [PERSON] також не надала і не повідомила про причини їх ненадання. 11 січня 2024 року до суду було подано заяву відповідача [PERSON] , в якій вона відмовилась від допиту її в якості свідка у даній справі (т. 2 а.с. 39). В свою чергу, жодних доказів того, що передача квартири фактично відбулася, відповідачами суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження реальної матеріальної можливості придбання відповідачем [PERSON] вказаного майна. Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений [PERSON] та [PERSON] з метою приховання нерухомого майна від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язання щодо відшкодування майнової шкоди, без наміру створення правових наслідків, обумовлених вказаним договором. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Наявність умислу на укладення договору купівлі-продажу майна з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язання щодо відшкодування майнової шкоди, шляхом звернення стягнення на це майно, є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 234 ЦК України За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , недійсним, оскільки вказаний договір купівлі-продажу був вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, тобто є фіктивним. Щодо заперечень відповідача [PERSON] проти позову суд зазначає, що сам по собі факт реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не є доказом реального настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу, оскільки така реєстрація передбачена ст.ст. 182, 331 ЦК України, та вимогами Закону України«Про нотаріат» і «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», у зв`язку з чим суд не бере до уваги та відхиляє посилання представника відповідача в цій частині. Суд констатує, що оспорюваний договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] після набрання законної сили постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року по справі № 201/8464/22, якою [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, вчинено з метою ухилитись від виконання обов`язку в повному обсязі відшкодувати [PERSON] шкоду, завдану пошкодженням з її вини транспортного засобу «Тесла», без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до [PERSON] та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язання щодо відшкодування майнової шкоди шляхом звернення стягнення на це майно. За таких обставин суд вважає, що порушене право позивача [PERSON] підлягає судовому захисту. У зв`язку з цим підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеного 27 січня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заря Наталією Георгіївною, зареєстрованого в реєстрі за № 33. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Установлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Так, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Як вже було зазначено вище, 27 січня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заря Наталією Георгіївною було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 66217194, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 49079701 про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1620831712101. Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» закріплено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За таких обставин, оскільки під час розгляду справи суд дійшов до висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 січня 2023 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заря Н.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 33, суд вважає, що слід також скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Заря Наталії Георгіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 66217194 від 27 січня 2023 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 49079701 про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1620831712101, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню. Щодо вимог [PERSON] в частині визнання (поновлення) за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , а також щодо вимог в частині поновлення запису про право власності на цю квартиру за [PERSON] , то такі позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вони є передчасними та не є ефективним способом захисту порушеного права. Суд зазначає, що скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є підставою для припинення за [PERSON] речового права та поновлення права власності та запису про право власності на спірну квартиру за [PERSON] , оскільки відповідні права повертаються у стан, що існував до скасовання державної реєстрації, а дата і час державної реєстрації набуття речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної (скасованої) державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, залишаються незмінними, що узгоджується з положеннями статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивач [PERSON] пред`явив свої позовні вимоги в тому числі і до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Заря Наталії Георгіївни. З цього приводу слід зазначити наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності (частина 1 статті 3 Закону України «Про нотаріат»). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У пункті 2 частини 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», закріплено, що державним реєстратором є нотаріус. Виходячи із системного аналізу зазначених правових норм слід зробити висновок, що при вирішенні справ, які стосуються оспорювання прав і обов`язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій - посвідчення договорів, угод (крім справ за скаргами на нотаріальні дії чи відмову в їх вчиненні), нотаріуси в розумінні положень ЦПК України не є особами, прав і обов`язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення. У пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Отже, нотаріус може залучатися до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, а позовні вимоги до нотаріусів можуть бути задоволені виключно у випадках коли нотаріусом порушено правила вчинення нотаріальної дії (порушено процедуру). Рішення у такій категорії справ фактично жодним чином не впливає на права та обов`язки нотаріуса. Таким чином, з наведеного вбачається, що позовні вимоги в даному випадку мають заявлятися не до нотаріуса. З урахуванням викладеного суд зазначає, що факту порушення прав та законних інтересів позивача приватним нотаріусом Заря Н.Г. під час розгляду даної справи встановлено не було, а позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження таких обставин, у зв`язку з чим вимоги до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Заря Наталії Георгіївни суд вважає безпідставними, необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Оцінюючи надані сторонами докази та пояснення щодо визначення розміру матеріального збитку завданого належному позивачу автомобіля «Тесла» та автомобілю «Фольксваген», яким в момент ДТП керувала відповідач [PERSON] , суд не бере їх до розгляду як неналежні, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування. Надаючи оцінку доводам сторони відповідача щодо невідповідності кольору автомобіля «Тесла» номерний знак [NUMBER] зазначеного у висновку експерта-автотоварознавця № 9259 від 12.10.2022 року та свідоцтві про реєстрацію т/з [NUMBER] , фактичному кольору автомобіля, який було пошкоджено внаслідок ДТП, суд не бере їх до розгляду та відхиляє як неналежні та такі, що не стосуються предмету даного спору, оскільки факт пошкодження автомобіля «Тесла» номерний знак [NUMBER] , встановлений рішенням судів двох інстанцій по справі про адміністративне правопорушення № 201/8464/22 та визнавався учасниками даної справи, а отже доведенню не підялгає. Суд звертає увагу сторін, що факт завдання шкоди майну потерпілої особи та її розміру, є предметом доказування та має доводитися у цивільній справі за позовом потерпілого про відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди. Враховуючи заявлені позивачем позовні вимоги в даній справі суд зауважує, що розмір завданої потерпілому майнової шкоди не входить до предмета доказування, оскільки зобов`язання у завдавача шкоди виникає з моменту її завдання потерпілій особі. Тобто, у особи, яка завдала шкоди іншій особі, виникає обов`язок її відшкодувати з моменту завдання, а розмір такого відшкодування має доводитися потерпілою стороною на підставі належних та допустимих доказів. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , за які позивачем було сплачено судовий збір, то з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на загальну суму 7 410,55 грн. (6 336,95 грн. + 1 073,60 грн. = 7 410,55 грн.), тобто по 3 705,28 грн. з кожного відповідача (7 410,55 грн. / 2 = 3 705,28 грн.). На підставі ст.ст. 11, 13, 15, 202, 203, 215, 234, 655 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial