Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва 12.07.2022 надійшла позовна заява [PERSON] з вимогами до [PERSON] про стягнення заборгованості у частині невиконаного зобов`язання за договором позики від 14 вересня 2021 року у розмірі 292\~549,00 грн., що є еквівалентом 10\~000 доларів США. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Одеси від 30 березня 2023 року справа була направлена за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси. Підсудність була визначена за місцем офіційної реєстрації місця проживання відповідача. Ухвалою від 15.08.2023 року цивільна справа прийнята до провадження з а правилами загального позовного провадження Київським районним судом м. Одеси. 21.09.2023 та 08.11.2023 року від позивача надійшли заяви про збільшення розміру позовних вимог за змістом останньої позивач просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики від 14 вересня 2021 року у загальному розмірі 1\~758 143,92 грн, яка складається із заборгованості за тілом позики у розмірі 1\~454\~636 грн що еквівалентно 40\~000 доларів США, заборгованості по процентах 191\~284,46 грн., а також інфляційних витрат у розмірі 112\~223,46 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зобов`язання по поверненню грошових коштів отриманих відповідачкою за договором позики не виконуються в наслідок чого у позивача виникло право вимагати виконання грошового зобов`язання та стягувати у порядку ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційні витрати та проценти, встановлені договором, за невиконання грошового зобов`язання. Не погоджуючись із позовними вимогами відповідач заперечувала факт отримання грошей , та наполягала на тому, що надана в якості доказу розписка від 14 вересня 2021 року про отримання грошей у позику є попередньою угодою про продаж позивачем частки у статутному капіталі ТОВ «УЗВІЗ» із визначенням розміру вартості вказаної частки, однак у подальшому сторони узгодили значно меншу вартість статутного капіталу а тому 11.11.2021 сторонами було узгоджено та підписано договір купівлі-продажу 30% у статутному капіталі ТОВ « УЗВІЗ» , які належали на праві власності [PERSON] за 69\~000 грн.. яки були у повному обсязі передані продавцю до підписання договору. Враховуючи, що на думку від повідки при підписанні Договору позики №14/09/21 від 14 вересня 2021 року сторони не мали наміру укладення саме договору позики а фактично уклали договір для забезпечення домовленості по договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі, який у подальшому був реалізований, [PERSON] 21.11.2023 було подано зустрічний позов про визнання удаваним договору позики №14/09/21 від 14.09.2021. [PERSON] незгодний із зустрічним позовом та обставинами викладеними у відзиві заперечував проти задоволення зустрічного позову, підтримував власний позов та наполягав на тому що дійсно , майже водночас , сторонами узгоджувались та укладались два правочину, які не мали відношення один до одного договір купівлі-продажу позивачем належної йому частки у статутному капіталі ТОВ « УЗВІЗ» та надання, на прохання [PERSON] строком на один рік грошових коштів у позику із визначенням строку повернення грошей та наслідків порушення терміну виконання зобов`язання. Судом встановлено, що згідно договору позики №14/09/21, укладеним 14 вересня 2021 року у письмовому вигляді та підписаним сторонами ( т.1 а/с 15), [PERSON] отримала у борг у [PERSON] 40\~000 доларів США з визначенням строку у повернення боргу частинами по 10\~000 доларів США: першої суми до 01 квітня 2022 року; другою суми до 14 вересня 2022 року; третьої суми до 14 вересня 2023 року та четвертої суми до 14 вересня 2024 року. Водночас у п. 1.2 Договору зазначено що гроші отримані позичальником у сумі 40\~000 доларів США до підписання договору а у п. 1.3 Договору сторони узгодили що у випадку порушення позичальником умов Договору в частині порядку повернення заборгованої суми позикодавець претендує на повернення всієї суми з процентами у розмірі 1,5 процентів в місяць від простроченої суми. Пунктом 2.3 Договору встановлено що грошові кошти вважаються поверненими згідно письмового акту прийняття-передачі підписаної сторонами. Також 11 листопаду 2021 року продавець [PERSON] та покупець [PERSON] уклали договір купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі ТОВ «УЗВІЗ», у вигляді 30% у статутному капіталі , номінальною вартістю 69\~000 грн. ( т.1 а/с 16) , та відповідно до умов акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «УЗВІЗ» від 11 листопаду 2021 року [PERSON] передав належні йому 30% частки у статутному капіталі та сторони зазначили про відсутність матеріальних претензій ( т.1 а/с 18). Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із зобов`язаннями по договору позики та визнання правочину недійсним внаслідок укладання удаваного правочину врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Так відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. За домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням ( ч.1 ст. 1053). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 року по справі №754/5396/17 За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною. У даному випадку документом , на підставі якого позивача просить стягнути заборгованість, є безпосередньо укладений між сторонами у письмовому вигляді Договір позики в якому сторонами було узгоджено як розмір позики так і порядок і строки її повернення, а також підтверджено факт отримання позичальником всієї суми грошей на момент підписання Договору. Таким чином вказаний договір відповідає всім вимогам договору позики та, на думку суду, підтверджує правовідносини яки виникли між сторонами за якими [PERSON] взяла у борг 40\~000 доларів США та зобов`язалась повернути всю суму у узгоджений сторонами термін. З загальних положень договору позики вбачається , що якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку остаточного виконання зобов`язання право позикодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. ( аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12). Таким чином, незважаючи на те, що загальний строк останнього платежу позичальником по Договору позики визначено 14 вересня 2024 року, але зобов`язання по поверненню чергових платежів, строк виконання яких визначено до 01.04.2022, до 14.09.2022 ) не було виконане, суд вважає встановленим та підтвердженим порушення право позичальника на виконання умов Договору та його права вимагати дострокового повернення всієї суми заборгованості . При визначенні розміру заборгованості суд враховує усталені позиції Верховного Суду, який неодноразово визначав, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом ( зокрема постанова ВП ВС, 723/304/16-ц, 23.10.19 року ). Позивач та його представник наполягали на стягнення суми заборгованості у грошовому еквіваленті гривнях України із розрахунку розміру заборгованості у доларах. Суд при визначенні розміру заборгованості за Договором позики приймає до уваги , що на день розгляду справи за курсом Національного банку України один долар США дорівнює 38,2077 гривень, а тому розмір заборгованості визначається у розмірі 1\~528\~308 ,00 гривень, і сама ця сума є сумою заборгованості за тілом позики , яку на думку суду, слід стягнути з відповідача. Що стосується вимог про визнання даного договору удаваним так як при його укладенні сторони фактично здійснювали письмове забезпечення виконання покупцем іншого Договору договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ 2УЗВІЗ» суд вважає дані вимоги необґрунтованими та непідтвердженими належними та допустимими доказами, у звязку з наступним. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: partial