Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

Представник Акціонерного товариства «ОТП Банк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , у якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь АТ «ОТП БАНК» заборгованість за Кредитним договором №ML-002/958/2007 складає 1 033 666,01 грн. (один мільйон тридцять три тисячі шістсот шістдесят шість гривень 01 копійка), з яких: - 784 084,60 грн. - заборгованість по кредиту за траншем №1; - 243 846,28 грн. - заборгованість по відсоткам за траншем №1; - 3 477,67 грн. - заборгованість по кредиту за траншем №2; - 230,86 грн. - заборгованість до відсоткам за траншем №2; - 2 006,33 грн. - заборгованість по штрафним санкціям за траншем №1; - 20,27 грн. - заборгованість по штрафним санкціям за траншем №2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11.10.2007 між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-002/958/2007 та у подальшому укладені додаткові угоди до даного договору. Предметом даного договору є надання Відповідачу кредиту в сумі 190 400, 00 швейцарських франків із цільовим призначенням на покупку нерухомого майна. Позивач стверджує, що в порушення вимог Договору та додаткових договорів Відповідачем не погашено належні до сплати суми кредиту та не сплачено відсотки у строки передбачені графіком платежів. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 квітня 2020 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року позовну заяву було повернуто. Постановою Київського апеляційного суду від 07 червня 2021 року було скасовано ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року, справу повернуто до суду першої інстанції. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 липня 2021 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 31 січня 2022 року було відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 22 лютого 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого вбачається, що представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог, просив суд відмовити. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року було закрито провадження у справі у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову. Постановою Київського апеляційного суду від 07 червня 2021 року було скасовано ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року, справу повернуто до суду першої інстанції. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 листопада 2023 року справу було прийнято у провадження судді Фролової І.В., призначено до розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2024 року залучено до участі у справі у якості правонаступника позивача Акціонерного товариства «ОТП Банк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» в межах розгляду цивільної справи. 12 лютого 2024 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс». Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. 11 жовтня 2007 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого за всіма правами та обов?язками є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ОТП БАНК» був укладений Кредитний договір №ML-002/958/2007 із 15 додатковими договорами від 06.01.2011р., 20.07.2011р., 30.01.2012р., 09.10.2012р., 10.10.2012р., 25.12.2012р., 26.09.2013р., 26.03.2014р., 26.12.2014р., 24.04.2015р., 27.07.2015р., 26.11.2015р., 26.12.2016р., 28.08.2017р., 29.05.2018р. (далі - Кредитний договір). У відповідності до ч. 2 п. 1.1. Кредитного договору Банк в порядку передбаченому цим Договором надає Позичальнику Кредит у Розмірі та Валюті, визначеній у Частині №1 цього Договору, а Позичальник приймає Кредит, зобов`язується належним чином використати та а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у цьому Договорі. Відповідно до п.п. 1.7.2. п.1.7. Кредитного договору №ML-002/958/2007 від 11.10.2007р. Банк здійснює видачу Кредиту Позичальнику однією сумою чи Траншами згідно з Кредитною/ними заявкою/ами Позичальника. Кредит надається однією сумою чи Траншами шляхом дебетування Позичкового рахунку Позичальника та перерахування кредитних коштів за реквізитами, вказаними в Кредитній/их заявці/ках Позичальника, зменшених на утриману комісію Банку у відповідності до тарифів та умов цього Договору. Кожний наступний Транш надається Позичальнику за умови підтвердження ним цільового використання кожного попереднього Траншу, якщо інше не передбачено цим Договором. 11 жовтня 2007 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» правонаступником якого за всіма правами та обов?язками є Акціонерне товариство «ОТП БАНК» був укладений Договір №002/1797/07 про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб. (Швейцарський франк). Відповідно до п. 1. 1 п. 1. Договору №002/1797/07 Банк відкриває Клієнту поточний рахунок № [NUMBER] та здійснює його розрахунково касове обслуговування. Відповідно до п.2. ч. 1 Кредитного договору поточний рахунок - [NUMBER] . Банк виконав зобов`язання передбачені Кредитним договором та надав Кредит в загальному розмірі 190 400,00 (сто десять тисяч чотириста швейцарських франків 00 сантимів) (ч. 1. п. 2 Кредитного договору) із встановленням плаваючої відсоткової ставки 5,99% річних + FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній Валюті Кредиту, що розміщені в Банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів Банку ставка FIDR може змінюватись Банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку передбаченому цим Договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті Банку www.otpbank.com.ua, а також в приміщенні Банку (як в головному офісі так і в інших установах Банку) на інформативних стендах. Відповідно до Валютного меморіального ордеру №1 від 11 жовтня 2007р. грошові кошти у розмірі 190 400,00 швейцарських франків 00 сантимів були перераховані на поточний рахунок Позичальника, № [NUMBER] . Також факт перерахування грошових коштів у розмірі 190 400,00 швейцарських франків 00 сантимів підтверджується випискою по особовому рахунку № [NUMBER] . Відповідно до п. 1.4.1.1.2. ч. 2 Кредитного договору у разі використання Плаваючої процентної ставки, проценти за користування Кредитом розраховуються як FIDR+ фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів. За базовий FIDR сторони приймають ставку FIDR (діючу на момент укладення цього Договору). Згідно п.п.1,4.1.1.3 Плаваюча процентна ставка по Кредиту підлягає коригуванню протягом дії цього Договору щоразу після перебігу кожного 12 календарного місяця, починаючи з дати укладення цього Договору, якщо інше не передбачено цим договором.: Відповідно до п. п. 1.4.1.2, ст. 1.4. ч. №2 Кредитного договору закріплено, що проценти нараховуються щомісяця у день сплати процентів, але не пізніше дати повернення Кредиту, визначеної у Графіку Платежів (Додаток №1), на фактичну суму непогащених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами, включаючи день видачі та виключаючи день повернення, та сплачуються Позичальником відповідно до умов ст. 1.5. цього Договору. Відповідно до п.п. 1.11.1., 1.11.1.1. ст.1.11. ч. №2 Кредитного договору усі платежі для повернення суми Кредиту та сплати процентів за користування Кредитом повинні здійснюватися Позичальником у Валюті Кредиту, в строки та на умовах встановлених Договором. Інші платежі згідно з цим Договором розраховуються у Валюті Кредиту і підлягають сплаті у валюті України виходячи з Валютного курсу НБУ на день сплати. Відповідно до п. 1.5.1. ст. 1.5, частини №2 Кредитного договору повернення відповідної частини Кредиту здійснюється Позичальником щомісяця у розмірі та строки визначені у Графіку платежів, шляхом внесення ґотівки в касу Банку або безготівковим перерахуванням на Поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим Договором. 11 жовтня 2007 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» правонаступником якого за всіма правами та обов?язками є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ОТП БАНК» був укладений Договір №002/1795/07 про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб. (Гривня, Долар США, ЄВРО). Відповідно до п. 1. 1 п. 1. Договору №002/1797/07 Банк відкриває Клієнту поточний рахунок № [NUMBER] та здійснює його розрахунково касове обслуговування. Відповідно до Додаткового договору №2 від 20.07.2011 року до Кредитного договору №ML-002/958/2007 від 11.10.2007 сторони домовилися внести зміни та доповнення в Кредитний договір наступного змісту: Відповідно до п.п. 2.1.1. п. 2.1. Додаткового договору №2 від 20.07.2011 року до Кредитного договору № ML-002/958/2007 в порядку передбачено цим Додатковим договором Банк надає Позичальнику Кредит у Розмірі та Валюті Кредиту визначених цим Додатковим договором, а Позичальник приймає Кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у цьому Додатковому договорі та Кредитному договорі. Відповідно до п. 2.1.2. Викласти терміни «Розмір Кредиту», «Валюта Кредиту», «Цільове використання Кредиту», «Річна база нарахування процентів» в наступній редакції: Розмір Кредиту. Валюта Кредиту - 837 048,51 (вісімсот тридцять сім тисяч сорок вісім гривень 51 коп.) 1-й транш - 830 503,17 грн. (вісімсот тридцять тисяч п?ятсої три гривні 17 коп.) 2-й транш - 6 545,34 грн. (шість тисяч п?ятсот сорок п?ять гривень 34 коп.). П.п. 2.1.2.1 - повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати Позичальником по Ануїтетних платежів. П.п. 2.1.3. викласти п.3. частини №1 Кредитного договору в наступній редакції: П.3 Сторони наступним домовилися, що за користування Кредитом Позичальник зобов?язаний сплатити Банку проценти, які будуть рахуватись на підставі Плаваючої процентної ставки у розмірі - 0,49 %. Відповідно до меморіального ордеру №892035703 від 20 липня 2011р. грошові кошти у розмірі 830 503,17 грн. (вісімсот тридцять тисяч п?ятсот три гривні 17 коп.) були надані. Відповідно до меморіального ордеру №892035702 від 20 липня 2011р. грошові кошти у розмірі 6 545,34 грн. (шість тисяч п`ятсот сорок п`ять гривень 34 коп.) були надані. Також факт надання грошових коштів у загальному розмірі 837 048,51 (вісімсот тридцять сім тисяч сорок вісім гривень 51 коп.) підтверджується випискою по особовому рахунку № [NUMBER] . Відповідно до п. 2.4. Додаткового договору №13 від 26.12.2016 року до Кредитного договору №ML-002/958/2007 дата остаточного повернення кредиту за користування першим траншем - 11 травня 2024 року. Як на підставу свого позову, стороною позивача зазначено, що в порушення умов Кредитного договору та Додаткових договорів, [PERSON] не погашено належні до сплати суми Кредиту та не сплачено відсотки у строки передбачені Графіком Платежів. Відповідно до п.п. 2.1.3.2 п. 2.1.3 Додаткового договору N?15 від 29.05.2018 року до Кредитного договору №ML-002/958/2007 незважаючи на інші положення Кредитного договору, Банк має право вимагати дострокового виконання Боргових зобов`язань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання Позичальником та/або Поручителем, та/або Майновим поручителем своїх Боргових та/чи інших зобов`язань за Кредитним договором чи іншими укладеними з Банком договорами та/або умов Документів забезпечення (надалі - «Вимога»). При цьому, зобов`язань Позичальника щодо дострокового виконання Боргових зобов`язань в цілому настає з дати отримання позичальником, відповідної письмової Вимоги (надалі - «Дата отримання Вимоги») та повинно бути проведено Позичальником протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з Дати отримання Вимоги. Позичальнику було направлено вимогу про погашення заборгованості за Кредитним договором №ML-002/958/2007, вих. №12-4-10/1078 від 19.09.2019р. 22 жовтня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», та Публічним акціонерним товариством «ОТП БАНК» було укладено Договір про відступлення права вимоги від 22 жовтня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за № 1475, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором № ML-002/958/2007 від 11 жовтня 2007 року, який було укладено між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП БАНК») та [PERSON] , та права Іпотекодержателя за Іпотечним договором № PML-002/958/2007, посвідченим 11 жовтня 2007 року, Русанюком З.З., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 5610, укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] , були відступлені та перейшли до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зважаючи на приписи п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Приписами ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Також згідно ч. 2, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Одночасно з цим, суд звертає увагу на наступне. За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 N? 1023-XII (надалі - Закон № 1023-XII) (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов?язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов?язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII). 10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII (надалі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону № 1023-XII). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Положеннями статті 16 Закону № 1734-VIII визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов?язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Кредити за Договором є споживчим, що підтверджено у частині № 1 «Базові умови кредитування. Визначення термінів» згаданого Договору. Натомість, матеріали справи не містять підветрдження того, що відповідна вимога була отримана Відповідачем. Також заслуговує на увагу те, що Позивач посилається на п.п. 2.1.3.2 п. 2.1.3 додаткового договору від 29.05.2018 № 15 Договору. Згідно з наведеними умовами сторони дійшли згоди, що незважаючи на інші положення договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових зобов`язань. При цьому зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати отримання позичальником відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 60 (шестидесяти) календарних днів з дати отримання вимоги. У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов?язку з дострокового повернення кредиту. У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту». Таким чином, у даній цивільній необхідно застосовувати положення Закону України «Про споживче кредитування», зокрема, в частині обов`язковості досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. Ураховуючи, що право кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» можна прийти до висновку про те, що [PERSON] не виник обов`язок дострокового повернення грошових коштів за кредитними договорами, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком було завчасно, у встановлені Законом та Договором строки (60 днів), направлено вимогу про дострокове повернення кредитів, а відповідачем таку вимогу було отримано. При цьому посилання Позивача на застереження, які містяться у п. 2.1.3 додаткового договору від 29.05.2018 № 15 у яких визначено, що випадку неотримання позичальником вимоги, відправленої банком рекомендованим листом на адресу позичальника, зазначену в кредитному договорі чи іншу відому банку адресу позичальника, та повернення до банку відповідного документу поштової організації з відміткою про неотримання позичальником листа з вимогою, вимога вважається отриманою позичальником на сьомий календарний день з дати відправки вимоги; виконання боргових зобов?язань в цілому, у випадку неотримання позичальником вимоги, повинно бути проведено позичальником протягом 60 календарних днів з моменту, коли вимога вважається отриманою, не можуть бути прийняті судом, оскільки банком не було дотримано строків вказаних у застереженні до пунктів 2.1.3, що підтверджується зверненням до суду через 30 днів після направлення вимоги. Водночас у разі, якщо кредитодавець звертається до суду з позовом про стягнення споживчого кредиту, не заявивши вимогу про дострокове повернення споживчого кредиту на підставі ст. 16 Закону № 1734-VIII, або на підставі ч. 10 ст. 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній з 10 червня 2017 року), то у споживача (позичальника) відсутній обов`язок повернути достроково споживчий кредит і не може відбутися порушення прав Кредитодавця. Такі ж висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц, та аналогічні висновки є у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223 цс 16. При цьому, як зазначено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц, кредитодавець не може заявляти вимогу про дострокове повернення споживчого кредиту у позовній заяві. Подання кредитодавцем позову є складовою цивільного процесу, а не цивільних правовідносин. Тому таке подання не можна кваліфікувати, як вимогу у розумінні частини десятої ст. 11 Закону № 1023-XII (або, у даній справі, у розумінні ст. 16 Закону № 1734-VIII). Якщо кредитодавець звертається до суду з позовом про стягнення споживчого кредиту, не заявивши на підставі Закону вимогу про дострокове повернення коштів за договором, у споживача (позичальника) немає обов?язку здійснити таке дострокове повернення. Таким чином у Відповідача не виник обов?язок дострокового повернення кредиту, оскільки матеріали справи не містять доказів про те, що Позивачем були у встановлений Законом та Договором строк направлені вимоги про дострокове повернення кредитів, а Відповідачем такі вимоги були отримані. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на наявність правових підстав для дострокового повернення споживчого кредиту, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі положень Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 526, 551, 610, 611, 625, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed