Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-29 00:00:00

До суду з первісним позовом звернулось ТОВ «Автокредит Плюс» до [PERSON] , яким просило стягнути з нього 371536 гривень 98 копійок, як вартість одержаного за нікчемним правочином автомобіля. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 12.05.2023р. суд залишив позов без руху, і після усунення недоліків 30.05.2023р. відкрив провадження у справі та призначив підготовче судове засідання на 30.06.2023р., яке було відкладено на 08.08.2023 через неявку учасників. 25.07.2023р. відповідачем та його представницею подано відзив на позов з документами, клопотання про витребування доказів, а 01.08.2023 р. подано зустрічний позов, який суд прийняв. Через що, на підставі клопотання представника позивача суд відклав проведення підготовчого судового засідання на 24.08.2023р., але за клопотанням представника позивача для його належної підготовки до справи у зв`язку із прийняттям судом зустрічного позову, оголосив перерву на 18.10.2023р. 24.08.2023р. представниця відповідача подала суду клопотання про витребування доказів, а 08.09.2023р. представник позивача подав відзив на зустрічний позов та пояснення по первісному позову. 12.09.2023р. представниця відповідача подала нове клопотання про витребування доказів, а 15.09.2023р. відповідь на відзив щодо зустрічного позову та 16.10.2023р. клопотання про долучення доказів. Ухвалою від 18.10.2023р. суд зобов`язав два банки (ПриватБанк та Акцент-Банк), а також Головний сервісний центр МВС України надати до суду докази та закривши підготовче судове засідання призначив судовий розгляд справи по суті на 16.11.2023р. 03.11.2023р. суд отримав документи з Головного сервісного центру МВС України, 15.11.2023р. з АТ «Акцент-Банк», але 16.11.2023р. за клопотанням представника відповідача суд відклав розгляд справи на 23.12.2023р. 17.11.2023р. представниця відповідача подала клопотання про витребування доказів, а 20.11.2023р. заяву про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом, яку суд прийняв. 21.11.2023р. АТ «ПриватБанк» виконано вимоги ухвали щодо надання суду доказів. 13.12.2023р. суд заслухав пояснення представників та оголосив перерву для їх підготовки до наступної стадії розгляду справи на 27.12.2023р. 19.12.2023р. представниця відповідача подала суду докази витрат на професійну правничу допомогу, і заперечення щодо тих самих витрат позивача. 21.12.2023р. представник позивача подав суду оновлені докази витрат на професійну правничу допомогу та заперечення щодо тих самих витрат відповідача. І тому суд відклав розгляд справи на 09.02.2023р. для надання можливості представнику відповідача подати заяву щодо оновлених доказів витрат на правову допомогу позивача. 09.02.2024р. суддя перебував на лікарняному, тому розгляд справи відбувся 01.03.2024року. Позиції учасників справи щодо первісного позову. Аргументи позивача. Рішенням суду підтверджено, що позивач та відповідач уклали нікчемний правочин у вигляді договору фінансового лізингу. А тому, з метою повернення сторін у попередній стан суду слід здійснити реституцію, для чого стягнути з відповідача на користь позивача 371536 гривень 98 копійок, що є вартістю автомобіля, переданого позивачем відповідачу, на момент пред`явлення позову, який останній не може повернути в натурі. Аргументи відповідача. Позов не може бути задоволений, оскільки відповідач отримав страхове відшкодування за автомобіль, який було вкрадено, позивач також сплачував позивачу витрати на страхування. Сама крадіжка мала місце через те, що позивач не встановив GPS-датчик, за відсутністю якого не вдалось встановити місцезнаходження вкраденого автомобіля. Реституція застосована бути не може, оскільки у випадку неможливості повернення майна, одержаного за нікчемним правочином, його вартість повертається тільки у тому разі, якщо одержане полягає у користуванні майном. В усьому іншому, відповідач може відповідати тільки у разі завдання збитків, а для цього повинна мати місце його вина, зокрема у тому, що машина була вкрадена, але позивач не довів, що у цьому винен відповідач. Крім того, ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета лізингу несе лізингоодержувач, а ним відповідач не являється. Позиції учасників справи щодо зустрічного позову. Аргументи позивача за зустрічним позовом. На підставі договору фінансового лізингу, який було вчинено між позивачем та відповідачем, до того як суд визнав його нікчемним, позивач за зустрічним позовом сплатив відповідачу 189210 гривень лізингових платежів для виконання цього договору. Тому з відповідача, у порядку реституції, слід стягнути вказані суми, оскільки добровільно він їх не повертає. Строки давності пропущені не були, оскільки про порушене право відповідач дізнався тільки 07.08.2020р. Аргументи відповідача за зустрічним позовом. За законом, сплачені лізингові платежі до моменту віднесення правочину до нікчемного, поверненню не підлягають. Оцінка суду щодо фактів. 21.12.2017р. [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та директор ТОВ «Автокредит Плюс» (код ЄДРПОУ: 34410930) підписали заяву про приєднання до публічного договору №АВНОА!00000002 за якою, [PERSON] дав згоду на приєднання до Публічного договору про надання фінансового лізингу (а.с.13 том 1). І за текстом цієї заяви та цього договору, лізингодавець (яким є ТОВ «Автокредит Плюс ») передає лізингоодержувачу (яким є [PERSON] ) в лізинг автомобіль, згідно з Специфікацією (якою є додаток №1), зокрема: Toyota Camry, 2008 року випуску, номер кузова: [NUMBER] , номерний знак: [NUMBER] , вартістю 318000 гривень (а.с.14 том 1). Названа Специфікація є одночасно і Актом прийому-передачі вказаного автомобіля від ТОВ «Автокредит Плюс» до [PERSON] 23.12.2017р., про що у ньому прямо зазначено (а.с.14 том 1). Проте власником вказаного автомобіля залишилось ТОВ «Автокредит Плюс», що підтверджується реєстраційними картками Головного сервісного центру МВС (а.с.170-174 том 1) та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.66 том 1). При цьому суд відзначає, що за вказаним Актом, який було підписано [PERSON] без зауважень, разом з автомобілем йому було передано один датчик GPS. Тому суд вважає встановленою як ту обставину, що [PERSON] отримав вказаний автомобіль 23.12.2017р., так і те, що датчик GPS йому було надано разом з автомобілем. Проте доказів того, що ТОВ «Автокредит Плюс» повинно було встановити такий датчик [PERSON] суду не надано. За вказаним Публічним договором про надання фінансового лізингу, [PERSON] взяв на себе зобов`язання сплачувати ТОВ «Автокредит Плюс» протягом строку лізингу (60 місяців), щомісячні платежі згідно з Графіком (додаток №2), розмір яких складає 7530 гривень (що включає в себе відшкодування частини вартості предмета лізингу, відсотки за користування предметом лізингу та комісії лізингової компанії), за виключенням першого та останнього місця сплати (в які [PERSON] повинен був би сплатити: у перший місяць: 75635грн.89коп. (відшкодування частини вартості предмета лізингу та комісію), а в останній: 7352 гривні 92 коп. (що включає в себе відшкодування частини вартості предмета лізингу, відсотки за користування предметом лізингу та комісії лізингової компанії) - (а.с.6-12, 13, 148 том 1). При цьому, погашення щомісячних платежів повинно було відбуватись шляхом сплати [PERSON] грошових коштів саме на транзитний рахунок, відкритий у ПАТ «Акцент-Банк» № [NUMBER] . Тому суд також вважає встановленою і ту обставину, що за цим договором позивач та відповідач не домовились про те, що частиною щомісячних платежів за договором фінансового лізингу буде й платіж по страхуванню вказаного автомобіля від крадіжки, на чому наполягав [PERSON] . Звичайно суд врахував, що у заяві про приєднання до публічного договору є розділ «Інші платежі», який передбачає щорічний платіж по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням, але він має посилання на Додаток №2 (Графік платежів), який не містить такого платежу. Також суд врахував, що у цій заяві у п.14.2.1.1. вказано, що договорами страхування за цим договором є договір страхування цивільної відповідальності. Але стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто, такий вид страхування не передбачає страхування майна від крадіжки. І з цих же мотивів, суд не може погодитись із тим, що факт того, що у період з 11.02.2018р. по 10.02.2019р. вказаний вище транспортний засіб був застрахований за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в АТ «СГ «ТАС» (а.с.130,159 том 1 довідка МТСБУ та довідка АТ «СГ «ТАС»), може підтверджувати страхування автомобіля саме на випадок його викрадення, на чому наполягала представниця [PERSON] . Тому суд не може погодитись із аргументами [PERSON] та його представниці про те, що [PERSON] та ТОВ «Автокредит-Плюс» домовились про те, що автомобіль буде застрахований від крадіжки і за це він повинен був і сплачував у дійсності страхові платежі або платежі, як складову щомісячного платежу за вказаним вище публічним договором лізингу. Підтвердженням чого, є і зміст наданого суду публічного договору, за яким було передбачено, що лізингоодержувач, зобов`язаний був за згодою лізингодавця укласти договір страхування втрати об`єкта лізингу, спричиненого протиправними діями третіх осіб, викраденням; витрати на це несе лізингоодержувач (а.с.6-12 том 1). Далі. На виконання Публічного договору про надання фінансового лізингу, [PERSON] дійсно сплатив ТОВ «Автокредит-Плюс» 94605 гривень, що підтверджується випискою по транзитному рахунку (а.с.97-98,181-182 том 1). Тому суд не може погодитись з аргументами [PERSON] про те, що він сплатив 189210 гривень на виконання цього договору, оскільки обрахована ним сума ґрунтується на простій арифметичній сукупності усіх вказаних у виписці банку цифрах, у той час, як ці цифри складаються не тільки із виключно сплачених [PERSON] грошових коштів, а й із сум, які він не сплачував окремо, але які є складовою частиною дійсно сплаченої [PERSON] грошової суми. 10.05.2018 року за повідомленням [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості (з попередньою кваліфікацією: ч.3 ст.289 КК України) про те, що 09.05.2018 року невідома особа викрала автомобіль Toyota Camry, номерний знак: [NUMBER] (а.с.91 том 1 витяг з ЄРДР). І у цьому провадженні [PERSON] має статус потерпілої особи, а сам транспортний засіб знаходиться у розшуку (а.с.129 том 1). Разом з цим обидві сторони визнавали, що рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.06.2020 року, публічний договір про надання фінансового лізингу, який сторони уклали 21.12.2017р., суд встановив його нікчемність, що підтверджується мотивувальною частиною рішення суду (а.с.46-48 том 1). Проте, і ТОВ «Автокредит Плюс», і [PERSON] подали до суду позови, якими по суті, кожен з них у зв`язку з нікчемністю укладеного ними правочину, просить застосувати реституцію (а.с.1-27, 101-104 том 1). Також суд відзначає, що згідно з висновком №9531 від 17.03.2023 року судового експерта-автотоварознавця по визначенню середньої ринкової вартості колісного транспортного засобу, середня ринкова вартість автомобіля Toyota Camry, 2008 року випуску, з автоматичною коробкою передач, складає 371536 гривень 98 копійок (а.с.16-20 том 1). Оцінка суду правовідносин сторін. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між ТОВ «Автокредит Плюс» та [PERSON] виникли цивільні (майнові) правовідносини, в межах яких у зв`язку із вчиненням ними нікчемного правочину, між ними виник спір щодо можливості захисту кожним з них свого порушеного права власності шляхом застосування реституції. Оцінка суду щодо порушених прав. \~ \~ \~ \~Встановлені судом обставини прямо вказують на те, що вчинивши нікчемний договір ТОВ «Автокредит Плюс» та [PERSON] порушили майнові права один одного, оскільки, без відповідної правової підстави, перший отримав за цим договором від другого, грошові кошти у розмірі 94605 гривень, а другий від першого його транспортний засіб, і не повертаючи майно один одному, кожен з них порушує право власності іншого на його майно. Положеннями ч.1\~ст.216\~Цивільного кодексу\~України передбачено,\~що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. \~ \~ \~ \~І суд погоджується із аргументами представника позивача за первісним позовом про те, що саме вказана норма права підлягає застосуванню для вирішення спірних правовідносин сторін. Оскільки саме вона, і є тим, передбаченим ЦК України способом захисту цивільного права при нікчемності правочину, що має назву реституція, і який застосовується у тому числі й у випадку, коли сторони здійснили нікчемний правочин. Підтвердженням чого, є і правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 20.03.2019 року (справа 607/5422/16-ц). \~ \~ \~ \~Суд вважає помилковим тлумачення цієї норми права [PERSON] , як такої що передбачає можливість застосування реституції тільки до сплачених ним грошових коштів за нікчемним договором, але не передбачає можливості відшкодування вартості автомобіля за цінами, які існують на момент відшкодування, у випадку неможливості його повернення, зокрема у і випадках викрадення майна. Оскільки таке тлумачення спотворює саму суть реституції, коли обидві сторони правочину одержали на його виконання певне майно. Позаяк у таких випадках, такі засади цивільного законодавства, як справедливість та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України) при тлумаченні ч.1 ст.216 ЦК України повинні також застосовуватись. А вони, вказують на необхідність відновлення становища, яке існувало до порушення права кожного із сторін правочину, а не тільки [PERSON] , що буде справедливо, оскільки обидві сторони вчинили нікчемний правочин і зобов`язані повернути одна одній одержане за таким правочином майно. А [PERSON] отримав майно ТОВ «Автокредит Плюс», зокрема автомобіль. Інше тлумачення ч.1 ст.216 ЦК України, на думку суду, призводило би до неможливості ТОВ «Автокредит Плюс» захистити своє порушене [PERSON] право власності на автомобіль, позаяк інші способи захисту його порушеного права, при вчиненні нікчемного правочину, застосованими бути не можуть. Що підтверджується і правовим висновком Верховного Суду у постанові від 27.11.2019р. (справа 396/29/17) за яким, одностороння реституція не передбачена. Стаття 216 ЦК України є спеціальною у ситуації, яка виникла між ними. Що стосується посилань [PERSON] та його представниці на те, що ТОВ «Автокредит Плюс» може отримати або вже отримало страхове відшкодування за вкрадене майно, то таке твердження не знайшло свого доказового підтвердження матеріалами справи. Також суд не може погодитись із їх аргументами і про те, що факт крадіжки автомобіля усуває можливість застосування стороною нікчемного правочину такого способу захисту порушеного права, який передбачений ч.1 ст.216 ЦК України, оскільки первинним є порушення [PERSON] права власності на автомобіль у зв`язку з укладенням нікчемного правочину, а тому обов`язок його повернути, як повернення одержаного за таким правочином є самостійним, окремим і спеціальним способом захисту порушеного права ТОВ «Автокредит Плюс» у такій ситуації. Суд вважає, що той, хто отримав майно неправомірно, але яке вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій третіх осіб, не може перекладати на таку іншу (третя) особу свій обов`язок перед власником майна з відшкодування його вартості, якщо повернути майно неможливо, і доля майна невідома. Оскільки у такому випадку на власника майна покладався би надмірний тягар щодо захисту свого порушеного права власності, а первинний суб`єкт його порушення взагалі усувався би з правовідносин, які є первинними. Тож враховуючи усе викладене вище і оскільки ТОВ «Автокредит Плюс» довело перед судом середню ринкову вартість автомобіля Toyota Camry, 2008 року випуску, з автоматичною коробкою передач, яка складає 371536 гривень 98 копійок, а відповідач жодних серйозних юридичних аргументів проти такої вартості не навів, суд вважає, що порушене право власності вказаної компанії підлягає судовому захисту заявленим у первісному позові способом та розмірі. Тому позовні вимоги ТОВ «Автокредит Плюс» підлягають задоволенню повністю. Разом з цим, оскільки як суд вже зазначив, за нікчемним правочином його сторони порушили право власності один одного, то і право власності [PERSON] на сплачені ним грошові кошти у розмірі 94605 гривень теж підлягає судовому захисту, позаяк ТОВ «Автокредит Плюс» неповерненням цих коштів, порушує право власності [PERSON] на це майно. І суд не може погодитись із аргументами представника ТОВ «Автокредит Плюс» про те, що у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до цієї компанії слід відмовити на підставі ч.1 ст.809-1 ЦК України (якою передбачено, що у разі визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного лізингоодержувач зобов`язаний негайно повернути лізингодавцю предмет договору лізингу у стані, в якому він був одержаний, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. При цьому лізингові платежі, сплачені на момент визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного, поверненню не підлягають). Оскільки вказана норма права з`явилась у ЦК України на підставі Закону України «Про фінансовий лізинг» №1201-ІХ від 04.02.2021 року, з 13 червня 2021 року, а п.2 Розділу ІІІ цього закону передбачає, що цей Закон\~застосовується до\~відносин,\~що виникли\~після дня\~набрання чинності\~цим Законом. Відносини, що виникли на підставі договорів фінансового лізингу, укладених до набрання чинності цим Законом, регулюються відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом. А тут суд констатує, що договір сторони уклали 21.12.2017р., а нікчемність суд констатував 07.08.2020 року. Тобто вказаний закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин взагалі, а тому і положення ч.2 ст.5 ЦК України, які просив застосувати представник ТОВ «Автокредит Плюс». А ч.1 ст.216 ЦК України підлягають застосуванню. Що стосується строків позовної давності, то оскільки представник ТОВ «Автокредит Плюс» на цій підставі у задоволенні позову відмовляти не просив, і відповідні аргументи щодо необхідності застосування строків давності не наводив для їх оцінки судом, на підставі ч.3 ст.267 ЦК України суд не бачить підстав для вирішення такого питання. Тому позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом підлягають задоволенню, але частково. Позаяк його право власності порушується ТОВ «Автокредит Плюс», яке не повертає йому передані грошові кошти за нікчемним правочином, але не у заявленому ним розмірі: 189210 гривень, який не підтверджено доказами, а у розмірі 94605 гривень, що підтверджується доказами. У стягненні грошових коштів з ТОВ «Автокредит Плюс» у більшому розмірі слід відмовити. Щодо судових витрат (судовий збір). Відповідно до частини 1\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 5573грн.06коп., які понесені позивачем за первісним позовом, суд вважає документально підтвердженими (а.с.5 том 1), і первісний позов підлягає задоволенню повністю, з відповідача на користь позивача за цим позовом, підлягає стягненню вказаний судовий збір у повному обсязі. Також з огляду на ч.1 ст.141 ЦПК України та те, що судовий збір у розмірі 1073 грн.60коп., який понесений позивачем за зустрічним позовом, суд вважає документально підтвердженим (а.с.105 том 1), але зустрічний позов підлягає задоволенню тільки частково (зокрема тільки на суму 94605грн., а не на суму 189210грн., яка була заявлена до стягнення), з відповідача на користь позивача за зустрічним позовом, підлягає стягненню судовий збір тільки у розмірі 536грн.80коп. У стягненні судового збору у більшому розмірі слід відмовити. Щодо витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень частини 1 та 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються також і з витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу. А згідно з частиною 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову, на відповідача, а у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тож враховуючи це і оскільки суд задовольнив первісний позов повністю, а зустрічний частково з відповідачів дійсно можуть бути стягнені понесені позивачами витрати на професійну правничу допомогу. В силу положень частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, спочатку суд повинен встановити їх розмір. З огляду на положення частини 2 статті 137 ЦПК України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Разом з цим, ч.4 та ч.5 ст.137 ЦПК України передбачають, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4)\~ціною позову\~та (або)\~значенням справи\~для сторони,\~в тому\~числі впливом\~вирішення справи\~на репутацію\~сторони або\~публічним інтересом\~до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Щодо первісного позову. Розмір витрат, вказував представник, складає 45076грн.99коп. На підтвердження чого надав суду: договір (а.с.232-233 том 1), додаткову угоду (а.с.234-235 том 1), Акт прийому-передачі послуг (а.с.236 том 1), які підписані і позивачем і адвокатом, а також остаточний розрахунок суми судових витрат, за підписом тільки адвоката (а.с.238 том 1). Відповідно до яких, вказана сума складається з: 15000грн. - складання позовної заяви; 7500грн. - участь у судових засіданнях (три засідання); 4000грн. складання та подання відзиву на зустрічний позов; 18576грн.99коп. гонорар бюро за прийняття судом рішення на користь клієнта. Але представниця відповідача заперечила заявлений розмір витрат з точки зору його співмірності складності справи та часу, який необхідно витрати адвокату (а.с.10-11 том 2). І суд погоджується з аргументами представниці відповідача у тій частині, що заявлені витрати не є співмірними складності справи та часу, який необхідно було витрати адвокату для надання ним правничої допомоги. Зокрема суд вважає, що з огляду на зміст позовної заяви її складання і подання слід визначити у 5000 грн.; участь у 3-х судових засіданнях, на які було витрачено не більше 4,5 годин всього, слід визначити у 4500 гривень, яким буде відповідати 1000грн. за одну годину, зважаючи на категорію спору та ті процесуальні питання, які вирішувались у засіданнях, які не є складними; зважаючи на зміст відзиву на зустрічний позов, його складання і подання теж не могло бути складним, а тому розмір витрат на таку роботу слід визначити у 1000грн.; гонорар бюро зважаючи на складність справи та час, витрачений адвокатом слід визначити у 10000, як співмірний. Отже загалом, суд визначає розмір витрат 20500 грн. як такий, що буде відповідати принципу співмірності і підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі, оскільки первісний позов суд задовольняє повністю. У стягненні витрат на правову допомогу у більшому розмірі слід відмовити. Щодо зустрічного позову. Розмір витрат, вказувала представник позивача, складає 21600 грн. На підтвердження чого надала суду: договір (а.с.131 том 1, 13 том 2), додаткову угоду (а.с.12 том 1), Акти прийому-передачі послуг (а.с.132,220 том 1, ), які підписані і позивачем і адвокатом, відповідно до яких, вказана сума складається з: 1) 12800грн., з яких: 1800грн. клопотання про витребування доказів; 3000грн. підготовка процесуальних документів; 2000грн. складання відзиву на позовну заяву; 6000грн. складання зустрічної позовної заяви; 2) 8800грн., з яких: 1500грн. клопотання про долучення доказів; 1800грн. клопотання про витребування доказів; 1500грн. та 1500 ще два клопотання про долучення доказів; 2500 грн.- заява про збільшення позовних вимог. Але представник відповідача заперечив заявлений розмір витрат з точки зору його співмірності складності справи та часу, який необхідно витрати адвокату (а.с.242-245 том 1). І суд погоджується з аргументами представника відповідача у тій частині, що заявлені витрати не є співмірними складності справи та часу, який необхідно було витрати адвокату для надання ним правничої допомоги. Зокрема суд вважає, що з огляду на вказані критерії та зміст складених адвокаткою документів, як співмірний слід визначити наступний розмір витрат на правничу допомогу: 1) 6800грн., з яких: 400 грн. клопотання про витребування доказів; 400грн. підготовка процесуальних документів; 2000грн. складання відзиву на позовну заяву; 4000грн. складання зустрічної позовної заяви; 2) 2100грн., з яких: 400грн. клопотання про долучення доказів; 400грн. клопотання про витребування доказів; 400грн. та 400грн. ще за два клопотання про долучення доказів; 500 грн. - заява про збільшення позовних вимог. Отже загалом, суд визначає розмір витрат 8900 грн. як такий, що буде відповідати принципу співмірності. Проте, як вже вказувалось вище, за частиною 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, оскільки розміром витрат на правничу допомогу, який відповідає принципу співмірності є 8900 гривень, але суд задовольняє зустрічний позов тільки частково, зокрема на суму 94605 грн., а не на суму 189210 грн., яка була заявлена до стягнення, з відповідача на користь позивача за зустрічним позовом, підлягають стягненню витрати на правову допомогу тільки у розмірі 4450 грн. У стягненні витрат у більшому розмірі слід відмовити. Таким чином, за первісним позовом судові витрати складають 26073 (двадцять шість тисяч сімдесят три) гривні 06 (шість) копійок, з яких: 5573 (п`ять тисяч п`ятсот сімдесят три) гривні 06 (шість) копійок - судовий збір; 20500 (двадцять тисяч п`ятсот) гривень - витрати на професійну правничу допомогу. Які слід стягнути з [PERSON] , але у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у більшому розмірі - слід відмовити. Разом з цим, за зустрічним позовом, судові витрати складають 4986 (чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят шість) гривень 80 (вісімдесят) копійок, з яких: 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 (вісімдесят) копійок - судовий збір; 4450 (чотири тисячі чотириста п`ятдесят) гривень - витрати на професійну правничу допомогу. Які слід стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс», але у стягненні судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у більшому розмірі слід відмовити. Отже,

Outcome: partial