Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

Описова частина. Короткий зміст позову. Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів, де третьою особою на стороні відповідачів є Приватний нотаріус Чернівецького міського Нотаріального округу Куніцина І.Є. про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що був власником частини квартири в [ADDRESS] . Наприкінці січня 2021 року, відповідач [PERSON] прийшов до нього додому за адресою: [ADDRESS] і повідомив його синові [PERSON] та дружині [PERSON] про те, що 30.05.2014 року, він видав на його ім`я довіреність, відповідно до якої подарував (одна друга) частини квартири, яка знаходиться в [ADDRESS] , незнайомій особі - [PERSON] , [INFO] . При цьому, [PERSON] вказав, що зможе повернути назад у його власність частину цієї квартири, якщо він або хтось з членів сім`ї повернуть йому 6500 доларів США, які він нібито у відповідача позичив. Вказує, що в період часу з 2013 року по 2018 рік, він вів асоціальний спосіб життя - зловживав спиртними напоями, вчиняв у членів сім`ї незначні крадіжки грошових коштів, виносив і продавав речі з дому для придбання спиртного. Зазначив, що усі свої дії пов`язані з документами пам`ятав і чітко підписував довіреність від 30.05.2014 року, відповідно до якої уповноважив [PERSON] розпоряджатися належним йому майном, так само як і не пам`ятає, що був у приміщенні приватного нотаріуса Куніциної І.С. До зустрічі із [PERSON] в січні 2021 року, не знав про існування довіреності і вчинення на її підставі нотаріальних дій щодо відчуження свого нерухомого майна; натомість, дізнавшись про існування довіреності, від 21.01.2021 року він звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Прошиної М.В. із заявою про скасування довіреності, що була посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І.Є. 30.05.2014 року за реєстровим №5259 (бланк НАА 075594) та на підставі цієї заяви, довіреність від 30.05.2014 року було скасовано, і внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру довіреностей. В позові позивач, стверджує, що жодних грошей від [PERSON] , які могли бути предметом позики, про яку останній зазначав в розмові, не отримував, так як він багато років проживає в спірній квартирі разом із своєю сім`єю, у якій зареєстрований. Зазначає, що спірна квартира є його єдиним житлом, він з членами сім`ї її утримують, сплачують комунальні послуги, в квартирі був зроблений ремонт, а теперішнього власника квартири - [PERSON] він ніколи не бачив, з ним не знайомий, в спірній квартирі останній ніколи не проживав, комунальні послуги за неї не платив та ніколи до нього не звертався. Позивач вказав, що бажання дарувати [PERSON] своє єдине житло у нього не було; при цьому, звертає увагу на те, що [PERSON] раніше притягувався до кримінальної відповідальності за шахрайство і інші злочини, пов`язанні із привласненням чужих документів і підробкою документів та вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі № 727/9562/18 його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3\~ст. 190 КК України та засуджено. Ухвалою Шевченківського районного суду від 17.01.2021 року по цій справі було задоволено клопотання [PERSON] про звільнення від кримінальної відповідальності в частині обвинувачення за ч.3 ст.\~357, ч.3 ст.\~358\~та ч. 4 ст.\~358 КК\~України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження в цій частині обвинувачення. Тобто його було звільнено від кримінальної відповідальності, у зв?язку з нереабілітуючою обставиною, а також у зв?язку з тим, що він не заперечував своєї вини у вчиненні вищенаведених кримінальних правопорушень. За з`ясованих обставин обдарований [PERSON] є племінником [PERSON] . Таким чином, [PERSON] шахрайським чином, укладаючи від його імені договір дарування частини квартири за адресою: [ADDRESS] із своїм племінником [PERSON] , діяв не в його інтересах, а у власних, оскільки за словами [PERSON] , оспорювана частина квартири насправді належить йому, а не [PERSON] , на якого вона просто зареєстрована. Вважає, що дії [PERSON] суперечать положенням ч.3 ст. 238 ЦК України, а також вчинені за зловмисною домовленістю з [PERSON] , що є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 232 ЦК України. Стверджує, що приватним нотаріусом Куніциною І.Є. не було дотримано вимог закону України «Про нотаріат», оскільки в довіреності виданої від його імені було зазначено те, що [PERSON] був уповноважений на підписання договору дарування квартири (частки) [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Однак, відповідно до договору дарування частки квартири від 02.06.2014 року [PERSON] подарував частину квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . Тобто приватний нотаріус не перевірила повноважень [PERSON] та фактично посвідчила договір дарування з іншою особою. Просить, позов задовольнити, визнати договір дарування частини квартири недійсним та витребувати у [PERSON] у свою власність частини квартири за адресою: [ADDRESS] , загальної площі (кв.м): 30.2, житлової площі (кв.м): 16.7. Рух справи та позиція сторін. Ухвалою суду від 27.10.2023 року по справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 06.11.2023 року [PERSON] скеровано до суду відзив на позовну заяву, в якій він не погоджуючись з доводами позивача [PERSON] , просить відмовити в задоволенні позову у зв?язку зі спливом позовної давності. 06.11.2023 року [PERSON] , який є представником [PERSON] , в його інтересах скеровано до суду відзив на позовну заяву, в якій він, не погоджуючись з доводами позивача [PERSON] , просить відмовити в задоволенні позову у зв?язку зі спливом позовної давності. 20.11.2023 року адвокатом Смотрицьким А.В. в інтересах позивача [PERSON] скеровано до суду відповідь на відзив; просив заявлені позовні вимоги задовольнити. 05.01.2024 року адвокатом Смотрицьким А.В. в інтересах позивача [PERSON] направлено в суд і прийнято судом доповнення до відповіді на відзив та доручення доказів щодо оціночної вартості об`єкту нерухомості та сплатою судового збору. Ухвалою суду 25.01.2024 року підготовче провадження по справі закрито. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Смотрицький А.В. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити позовну заяву. В наданих суду поясненнях, відповідно посилалися на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У відзиві просив суд розглянути справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. [PERSON] від його імені просив суд розглянути справу у його відсутність. Третя особа на стороні відповідача Приватний нотаріус Чернівецького міського Нотаріального округу Куніцина І.Є. у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Виходячи з вимог п.5 ч.2 ст.223, ч.5 ст.223 та п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України суд вважає, що судовий розгляд справи за відсутності відповідачів та відповідно представника, третьої особи, зокрема, згідно\~ст. 223 ч.3 п.1 ЦПК України\~якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній доказів. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини\~1\~статті\~15\~ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина\~1\~статті\~16\~ЦК України). У відповідності до положень ст.ст.\~12,13,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з положень ст.\~12,\~13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З`ясовані обставини по справі та досліджені судом докази Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.\~Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом на підставі наданих доказів, установлено, що 12.05.1993 року [PERSON] і [PERSON] успадкували після смерті [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 29.5 кв.м., у тому числі жилою площею 16.7 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом. Згідно з довіреністю від 30.05.2014 року [PERSON] , уповноважив [PERSON] , від свого імені укласти та підписати договір дарування квартири (її частки) [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [INFO] . З договору дарування частки квартири від 02.06.2014 року вбачається, що дарувальник [PERSON] від імені [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар (одну другу) ідеальної частки квартири [ADDRESS] шістнадцять А), реєстраційний номер об`єкта 369297473101. Згідно з заявою [PERSON] від 21.01.2021 року до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Прошиної М.В., довіреність від 30.05.2014 року, яка була посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І.Є. за реєстровим № 5259 на ім?я [PERSON] була скасована, про що було внесено відомості до Єдиного реєстру довіреностей. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є власником половини квартири, яка складається з 1 житлової кімнати, загальної площі (кв.м): 30.2, житлової площі (кв.м): 16.7, за адресою: [ADDRESS] . З довідок про склад сім`ї, виданих ЖБК №16 від 00.00.2014 року, 00.00.2018 року, 00.00.2021 року, 00.00.2023 року вбачається, що власник [PERSON] , дружина [PERSON] , син [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . (а.с.) Згідно з витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, [PERSON] зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS] починаючи з 00.00.0000 року. З виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 202 від 15.02.2021 року, виданої Обласним комунальним некомерційним підприємством «Чернівецький обласний наркологічний диспансер» Чернівецької обласної ради вбачається, що [PERSON] не одноразово, починаючи з 24.06.2005 року перебував в стаціонарі закладу на лікуванні з розладами психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. З квитанцій досліджених судом вбачається, що [PERSON] сплачено за комунальні послуги з утримання квартири за адресою: [ADDRESS] … З відповіді Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» Чернівецької обласної державної адміністрації від 15.02.2021 року вбачається, що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в ЧОПЛ з 26.12.15 по 14.01.16 р., з 27.08.16 по 14.09.16 р., з 05.11.16 по 14.11.16 р., з 22.11.17 по 29.11.17р., з 19.01.18 по 20.03.18 р.,з 18.04.18 по 27.05.18р. Діагноз: Стан відміни з судомами внаслідок вживання алкоголю, що також підтверджується виписними епікризами за медичної карти стаціонарного хворого, виписками із медичної карти. (а.с.) З заяви від 15.07.2014 року до «Компетентних органів, за належністю», вбачається, що [PERSON] , повідомляє, що схвалює договір дарування частки квартири [ADDRESS] , який укладений 02.06.2014 року від його імені його представником [PERSON] . В цій заяві зазначено, що його волевиявлення як учасника правочину, тобто дарувальника вказаної частини квартири, є та було вільним і відповідає та відповідало його внутрішній волі. Будь-яких претензій до представника за довіреністю [PERSON] , не має і не буде мати. Цю заяву надано ним без насильства і погроз при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно та без будь-якого примусу як фізичного так і морального. Текст цієї заяви ним прочитаний, її зміст зрозумілий і відповідає його волі. Зазначену заяву було посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І.С. В цій заяві є примітка: «Факти, викладені в цій заяві нотаріусом не перевірялися». Відповідно до Повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей щодо довіреностей виданих від [PERSON] встановлено, що [PERSON] неодноразово видавав довіреність на представлення своїх інтересів, управління та розпорядження своїм майном [PERSON] : запис № 1 (довіреність від 02.10.2013 року терміном дії до 02.10.2023 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 10056), запис № 5 (довіреність від 25.03.2016 року терміном дії до 25.03.2019 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 2318), запис № 6.1 (довіреність, видана у порядку передоручення від 12.06.2017 року терміном дії до 12.06.2027 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 3193), запис № 6.2. (довіреність, видана у порядку передоручення від 12.06.2017 року терміном дії до 12.06.2027 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 3193), запис № 11 (довіреність від 12.07.2023 року терміном дії до 12.07.2033 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 1965). (а.с.158-163) Згідно з трьох відеозаписів, які містяться на DVD дисках (а.с.) встановлено, що в 2021 році [PERSON] прийшов до помешкання, в якому проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] запитав [PERSON] , чи він його не пам`ятає, на що останній відповів, що вперше його бачить. Далі [PERSON] запитує у [PERSON] чи він пам`ятає, як з [PERSON] приходив до нього і позичив у нього кошти, як тричі до нотаріуса приходив, на що останній відповідає, що такого не пам`ятає, оскільки його поїли, а після цього він лікувався в психіатричній лікарні. Надалі [PERSON] запитує у [PERSON] , а чого він стільки років мовчав про квартиру. [PERSON] відповідає, що міг ще 10 років мовчати, якщо б не Covid 19. Півтора місяці тому він лежав з Covid 19 в лікарні, на дихальному апараті, переніс рак і йому прийшлось заплатити сімдесят п`ять тисяч за трансплантацію. Після чого [PERSON] пояснює, що ці гроші були вкладені, щоб вони лежали, на чорний день і починає показувати документи. Далі [PERSON] озвучує, що відповідно до цього документу він переписав на іншу людину квартиру. [PERSON] запитує [PERSON] , а на кого він переписав квартиру. [PERSON] відповідає, що це було в ті роки і він на себе нічого не записував, по довіреності він на себе не може нічого записати, оскільки потрібно двох людей вписувати. [PERSON] у відповідь запитує, а де цю людину можна буде знайти. [PERSON] відповідає, що на іншу людину просто було записано, але це його майно і та людина, можливо, навіть і не знає, що вона є власником. Він до нього звертається, зазначає на ім?я [PERSON] і каже, що є, наприклад, будинок, який потрібно на нього записати. Ця людина є студентом. [PERSON] запитує у [PERSON] чому він стільки часу мовчав і не прийшов до них раніше. Надалі [PERSON] пояснює, що він дав [PERSON] гроші. Якщо б [PERSON] попросив б дванадцять, то він би дав дванадцять, на той час ця квартира двадцять чотири коштувала, то він би дав більше. Але [PERSON] у нього попросив шість, тому він йому саме цю суму надав. Після чого [PERSON] розповідає, що вважав, що ці гроші не пропадуть і він ще б 10 років до них не звертався, якщо б не витратив багато грошей та не заліз в борги зі своїми хворобами. Він не хоче заробити на цій квартирі, а просто забрати гроші, які позичив, оскільки у нього є борги і немає бажання продавати цю квартиру іншим людям. Далі [PERSON] розповідає, що у деяких людей є заначка на чорний день, а він вклав свої кошти в цю квартиру. На запитання [PERSON] , що буде далі, тобто тоді коли йому повернуть гроші, [PERSON] відповідає, що він зможе переписати квартиру на будь-кого з них, а саме її подарувати, так само, як [PERSON] йому її подарував. Пояснює, що оскільки це лише частина квартири, тому відповідно до закону, він її продати не може, а може подарувати. [PERSON] під час розмови розповів, що йому зателефонували і сказали, що [PERSON] хоче отримати гроші в борг 6000 взамін на квартиру. В кінці у нотаріуса вийшло 6500. Кожен раз, коли він приводив [PERSON] до нотаріуса, то він хотів у нього грошей і тому давав йому 100 доларів США, оскільки просто так до нотаріуса не хотів іти. Приводив він [PERSON] до нотаріуса, оскільки йому були потрібні документи, в тому числі оформити розписку, відповідно до якої [PERSON] розумів, що він подарував цю квартиру, оскільки якщо [PERSON] скаже, що тільки що дізнався, то з цього моменту йде 3 роки, а тут уже пройшло 7 років і тому він не може сказати, що про це не знав. Надалі [PERSON] вказує, що для початку йому необхідно повернути хоча б половину грошей, а з часом йому необхідно повернути решту суму. Повертати гроші можна, наприклад, на карточку, після чого він зможе подарувати назад цю квартиру. З аналогічного, судом оглянуто при досліджені доказів в їх сукупності і матеріали цивільної справи № 727/11763/13-ц, провадження № 2/727/25/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] треті особи [PERSON] , нотаріус Коржан В.Д. про визнання недійсним договору, а також і матеріали кримінального провадження по справі № 727/9562/18, провадження № 1-кп/727/54/22 щодо обвинуваченого [PERSON] . Окрім наведеного, вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17.01.2022 року [PERSON] було визнано винним за ч.3 ст. 190 КК України. З обставин дослідженого вироку, [PERSON] надавав суду покази, відповідно до яких вказував, що після переоформлення квартири [ADDRESS] , власність цього майна була оформлена на його племінника [PERSON] (том. а.с. 202-210). Окрім цього, за з`ясованих судом обставин, під час допиту [PERSON] в якості свідка (на досудовому розслідуванні) останній вказав, що у нього є рідний дядько, брат його мами [PERSON] , який займається купівлею - продажем квартир. Усіма економічними (вартість квартири) та юридичними (оформлення її придбання) займався безпосередньо [PERSON] . Договори у нотаріуса він підписував за вказівкою свого дядька [PERSON] . Вищенаведені письмові докази є співмірними із показами свідків допитаних в суді. Так, будучи допитаним в порядку вимог ст. 234 ЦПК України свідок [PERSON] під присягою надав суду покази про те, є сином [PERSON] . В січні 2021 року познайомився з [PERSON] [PERSON] прийшов до них в квартиру за адресою: [ADDRESS] та повідомив, що є власником цієї квартири. Він розповів, що в 2014 році її придбав, оскільки позичив його батькові [PERSON] 6500 доларів США, а останній взамін на це видав на його ім`ям довіреність з можливістю розпоряджатися належним йому майном, після чого подарував цю квартиру [PERSON] . За словам [PERSON] він неодноразово приводив його батька до нотаріуса для підписання певних документів, за що йому платив кожен раз 100 доларів США. До зустрічі з [PERSON] не знав, що батькова квартира йому більше не належить. Батька неодноразово запитував чи підписував він довіреність на ім`я [PERSON] , на що він відповідав, що не пам`ятає. Також запитував його чи батько хотів подарувати їх квартиру комусь, то він відповідав, що нічого нікому не збирався дарувати. Вказав, що ця квартира є їх з мамою та батьком єдиним житлом. Після того, як батько дізнався про існування довіреності, на підставі якої було подаровано його майно [PERSON] він звернувся до приватного нотаріуса і її скасував. [PERSON] хотів щоб його батько, він, або його мати повернули йому позичені з його слів батькові гроші в розмірі 6500 доларів США і тоді він обіцяв подарувати комусь з них дану квартиру. Він також запитував у батька чи той позичав у [PERSON] такі кошти, на що батько відповідав, що такого не було. Впевнений, що батько не брав в борг у [PERSON] заявлені ним грошові кошти, оскільки [PERSON] так і не продемонстрував їм розписку, що позичив батькові будь-які кошти.. Приблизно з 2013 року по 2018 рік батько сильно пиячив, не ночував вдома, крав у мами гроші. Контролювати поведінку батька він не міг, оскільки в той час навчався в університеті, після чого проходив військову службу. Зареєстрований і проживає в цій квартирі з моменту народження разом з батьком та мамою. За квартирою вони доглядають, сплачують комунальні послуги, в 2021 році закінчили робити ремонт на кухні. [PERSON] ніколи не бачив, він в цій квартирі ніколи не проживав, за неї комунальні послуги не сплачував. Будучи допитаною під присягою свідок [PERSON] надала суду покази про те, що є дружиною [PERSON] . В січні 2021 року від [PERSON] дізналася, що її чоловік [PERSON] в 2014 році видав довіреність та уповноважив його подарувати квартиру [PERSON] . Він ці документи їй показав під час зустрічі. [PERSON] до них звернувся, оскільки хотів, щоб вона або її син повернули йому грошові кошти, які за його словами позичив у нього її чоловік. За словам [PERSON] він неодноразово приводив її чоловіка до нотаріуса для підписання певних документів, за що йому платив кожен раз 100 доларів США. Також пояснила, що до зустрічі з [PERSON] не знала, що її чоловік [PERSON] більше не є власником квартири. В 2018 році від голови ЖБК 16 дізналася, що якась людина приходила до неї з документами на квартиру, але на той час цим обставинам жодного значення не надала. Також в 2018 році дізналася, що у її чоловіка був відсутній паспорт громадянина України, оскільки в тому році він потребував операції, а його паспорту вдома вона не могла знайти, а тому вона допомогла йому зробити паспорт громадянина України у вигляді картки. Після зустрічі з [PERSON] запитувала у чоловіка чи він дійсно видав довіреність і хотів подарувати їх квартиру іншій, чужій людині, на що він відповідав, що не пам`ятає, що б раніше зустрічався з [PERSON] і видавав на його ім`я довіреність. Він їй казав, що не бажав дарувати своє єдине житло незнайомій особі. В 2021 році після того як чоловік дізнався про існування довіреності, на підставі якої було подаровано його майно [PERSON] він звернувся до приватного нотаріуса і її скасував, оскільки ця довіреність ще на той час діяла. Пояснила, що її чоловік неодноразово лікувався в медичних закладах через зловживання алкогольними напоями. В той час коли відчужувалась їх квартира він сильно пиячив, крав у неї гроші. Ніколи не бачила у нього тих грошей, про які [PERSON] казав під час зустрічі. Вважає, що її чоловік не отримав від [PERSON] в якості позики заявлену ним суму, а також не мав бажання відчужити єдине їх житло. Вона неодноразово у [PERSON] запитувала чому він не прийшов до них раніше і не розповів, що квартира більше не належить її чоловік, на що він їй відповів, що він ще б міг чекати 10 років, якщо б не захворів. Починаючи з 1990 років безперервно проживає в цій квартирі, в якій разом з чоловіком та сином зареєстровані. Колись з ними проживав вітчим чоловіка, який в 1998 році помер. Комунальні послуги за квартиру сплачує вона або її чоловік. Квартиру утримують в належному стані, в 2021 році зробили ремонт на кухні та планували зробити ремонт в іншій частині квартири, однак після появи [PERSON] передумали продовжувати ремонт в квартирі. Теперішнього власника квартири [PERSON] ніколи не бачила, він до неї або до її чоловіка ніколи не звертався, за комунальні послуги не платив, в квартирі не проживав. Будучи допитаною під присягою свідок [PERSON] надала суду покази про те, що є сусідкою [PERSON] . Проживає в квартирі поруч. В 2021 році від [PERSON] дізналася, що якийсь чоловік прийшов до них додому і повідомив їм, що є новим власником квартири. Весь час, що вона проживала по сусідству з [PERSON] знала, що саме він є власником квартири. Неодноразово бувала в цій квартирі і бачила, що тільки [PERSON] , його дружина та його син в цій квартирі проживають. Будь-яких інших людей в цій квартирі не бачила. До неї ніхто ніколи не підходив, з приводу того, що є новим власником квартири, яка належала [PERSON] . Також пояснила, що знає про минулу залежність [PERSON] від алкогольних напоїв. Він неодноразово лікувався від алкогольної залежності, оскільки дуже сильно пиячив приблизно в проміжку часу з 2013 по 2018 рік. Вважає, що [PERSON] не мав бажання дарувати комусь свою квартиру, а шахраї заволоділи його квартирою. Будучи допитаною під присягою свідок [PERSON] надала суду покази, що є сусідкою [PERSON] . З 2005 року є головою ЖБК 16, який обслуговує будинок за адресою: [ADDRESS] . В 2018 році до неї двічі підходив незнайомий чоловік і хотів отримати довідку про те, що він проживає в квартирі [PERSON] . Він їй повідомив, що є новим власником квартири і збирався їй показати якісь документи, що це підтверджують. Однак вона не хотіла з ним спілкуватися, сказала, що будь-яких довідок не наддасть без згоди [PERSON] і прогнала його. Коли цей чоловік збирався показати їй документи, то побачила у нього в папці паспорт [PERSON] . Після цього, вона розповіла [PERSON] про цього чоловіка. Будь-яких заборгованостей щодо сплати комунальних послуг у [PERSON] не було. Він, його дружина або син завжди вчасно сплачують комунальні послуги. Будь-які інші особи крім них комунальні послуги не сплачували. Неодноразово, в різні роки, видавала [PERSON] або його дружині [PERSON] довідки про склад сім`ї, в яких було зазначено, що власником половини квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , оскільки саме такими відомостями вона володіла. Також пояснила, що раніше неодноразово бачила [PERSON] в п`яному вигляді. Знала про те, що він лікувався від алкогольної залежності. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно\~ст. 16 ЦК України\~визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. \~Статтею 77 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до\~статті 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінка суду та застосовані норми права. За положеннями\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статей\~16,\~203,\~215 ЦК України\~для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у\~статтях 229 - 233 ЦК України. Відповідно до частини першої\~статті 232 ЦК України\~правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним на підставі\~статті 232 ЦК України\~необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню\~статті 232 ЦК України\~та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Відповідно до ч.1, 3, ст. 237 ЦК України\~представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя\~статті 238 ЦК України). За змістом\~статей 244-245 ЦК України\~представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Тобто з метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 вересня\~ 2019 року у справі № 727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі\~№ 910/12791/19, від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18,\~від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц, від 11 жовтня 2023 року у справі № 388/339/20, від 20.09.2023 року у справі № Начало формы715/1733/20. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору дарування частини квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння позивач [PERSON] посилався на те, що такий договір був укладений всупереч його волі, на шкоду його інтересам, а також за зловмисною домовленістю, оскільки у нього не було бажання відчужувати своє єдине житло. Під час розгляду справи в суді з`ясовані обставини, в сукупності з дослідженими судом вищенаведеними доказами, знайшли своє підтвердження. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] є близькими родичами, а саме рідним дядьком та рідним племінником. Між ними неодноразово укладалися різні правочини, пов`язані з набуттям права власності на нерухоме майно, де з однієї сторони [PERSON] представляв по довіреності сторону власника майна, а [PERSON] в свою чергу був покупцем, або особою, яка приймала майно в дар. Укладаючи оспорюваний договір дарування частини квартири, яка належала [PERSON] [PERSON] , як його представник, діяв в своїх інтересах, на шкоду інтересам довірителя, оскільки дійсною метою укладення цього договору дарування було його бажання в майбутньому мати можливість отримати грошові кошти за відчуження цього майна. Саме тому він звернувся через 7 років до [PERSON] та членів його сім`ї з пропозицією повернути назад у їх власність квартиру, якщо вони наддадуть йому під виглядом повернення позичених [PERSON] у нього грошових коштів в розмірі 6500 доларів США. В свою чергу [PERSON] до свого відзиву, або до відзиву який він надав в інтересах [PERSON] не долучив будь-яких доказів, які б підтверджували отримання [PERSON] від нього грошей в борг. Також суд, дослідивши в сукупності наявні у справі відеозаписи розмов [PERSON] з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також матеріали кримінального провадження за якими [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, не може не відмітити схожості обох цих ситуацій. Так, під час розмови з членами сім`ї [PERSON] зазначав, що саме він є власником оспорюваної квартири, а не обдарована ним особа, яка в даному випадку була ще і його племінником. [PERSON] вказував і на те, що [PERSON] є лише номінальним власником квартири, на якого майно просто було зареєстровано, через те, що в той час він не міг оформити на себе право власності. Зі слів [PERSON] , він телефонував [PERSON] і пропонував йому прийти до нотаріуса, з метою укладення правочину пов`язаного з реєстрацією за останнім права власності на нерухоме майно, відношення до якого той на справді не мав. Разом з тим, досліджені в судовому засіданні матеріали кримінального провадження по справі № 727/9562/18, в сукупності з обставинами, зафіксованими на відеозаписах дають підстави стверджувати, що [PERSON] укладаючи різні правочини з своїм дядьком [PERSON] діяв саме за його вказівкою, та в його інтересах, а не був окремою, незалежною стороною правочину, яка мала за мету набути право власності на певне майно. Адже, як він сам зазначав під час допиту у слідчого, що ніколи не цікавився обставинами купівлі-продажу нерухомого майна, будь-яких перемовин з продавцями або покупцями нерухомого майна він не вів, і будь-яких грошей за купівлю квартир продавцям не надавав, а за продаж майна не отримував, оскільки ці гроші надавав або отримував безпосередньо його дядько [PERSON] . Крім того, [PERSON] підтвердив і те, що підписував договори за вказівкою його дядька, який йому телефонував і казав прийти до нотаріуса щоб підписати певний договір. Окрім наведеного, судом звертається увага і на те, що [PERSON] укладаючи від імені [PERSON] договір дарування частки квартири від 02.06.2014 року з своїм племінником [PERSON] , був одночасно представником обох сторін правочину. Відповідно до довіреності від 30.05.2014 року він мав повноваження бути представником [PERSON] та розпоряджатися його майном, а згідно з довіреністю від 02.10.2013 року мав повноваження бути представником [PERSON] та розпоряджатися всім належним йому майном, що суперечить положенням ч.3 ст. 238 ЦК України щодо неможливості представника вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, в своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Отже виходячи з досліджених по справі доказів у їх сукупності, з`ясованих обставин та наведених норм закону, суд вважає, що\~оспорюваний правочин договір дарування частки квартири був укладений за зловмисною домовленістю [PERSON] і [PERSON] , які є близькими родичами (дядьком і племінником). Цей договір був укладений в інтересах саме представника за довіреністю [PERSON] , який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам [PERSON] та свідомо допускав настання несприятливих наслідків для довірителя у вигляді позбавлення останнього права власності на майно. У поданому відзиві від себе, а також в поданому відзиві в інтересах [PERSON] , [PERSON] вказав, що зазначення в довіреності імені обдарованого «Багрій Віктор Іванович», а здійснення договору дарування частки квартири на користь [PERSON] , то [PERSON] схвалив цей правочин, що підтверджується його заявою від 15 липня 2014 року, посвідченою приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І.Є. і зареєстрованою в реєстрі за № 6950, а тому вказаний договір дарування в силу статті 241 ЦК України вважається схваленим. Крім того він вважав, [PERSON] звернувся з даним позовом до суду за межами трирічного строку позовної давності, а тому в разі визнання судом позову підставним та обґрунтованим, в його задоволенні необхідно відмовити у зв?язку зі спливом позовної давності. Суд не погоджується з такими твердженнями [PERSON] з огляду на наступне. У заяві, на яку посилається [PERSON] , як на підставу схвалення [PERSON] договору дарування частки квартири взагалі не зазначено імені обдарованої особи, яка була зазначена в довіреності від 30.05.2014 року, а саме [PERSON] , або зазначеної в договорі дарування частки квартири [PERSON] . Такі відомості в цій заяві взагалі відсутні, що спростовує твердження [PERSON] про обізнаність [PERSON] , що в довіреності зазначено одне ім`я обдарованого, а в договорі дарування зазначено інше. Також з цієї заяви не зрозуміло до яких саме компетентних органів, за належністю ця заява мала б бути адресована і чому приватний нотаріус, який посвідчував довіреність від 30.05.2014 року, а також договір дарування частки квартири від 02.06.2014 року, тобто якому відомо було про обставини укладення даного правочину зазначає в цій заяві, що: «Факти викладені в цій заяві нотаріусом не перевірялися». У постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі №3-59гс14 зроблено наступний висновок - правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною першою статті 241 ЦК України: правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину. Суд вважає, що конклюдентні дії [PERSON] після оформлення оспорюваного договору дарування не свідчать про те, що він схвалив даний правочин. Він по цей час продовжив проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] , разом з своєю сім`єю, не знявся з реєстрації або з неї виселився. Він та його сім`я вважали цю квартиру своєю власністю, продовжили її утримувати, сплачувати комунальні послуги, здійснювати в ній ремонт. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи теж заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Про застосування позовної давності по цій справі [PERSON] вказав у відзиві, який був поданий від себе, а також у відзиві, який він подав в інтересах [PERSON] , будучи його представником за довіреністю. Матеріально-правова вимога позивача, а саме про витребування квартири за адресою: [ADDRESS] з чужого незаконного володіння заявлена безпосередньо до [PERSON] , оскільки саме він на даний час є власником оспорюваного майна. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 6 ст. 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; Зважаючи на складність справи за даним позовом [PERSON] , ця справа розглядалася за правилами загального позовного провадження. Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості встановлено, що вартість частини квартири за адресою: [ADDRESS] , становить 562528 грн. 94 коп., що в даному випадку є ціною позову, за яку позивачем було сплачено судовий збір. Відповідно до вищенаведених норм ЦПК України справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , де третьою особою на стороні відповідачів є Приватний нотаріус Чернівецького міського Нотаріального округу Куніцина І.Є. про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння не відноситься до категорії малозначних справ. Під час розгляду цієї справи [PERSON] мав право представляти себе особисто, або користуватися послугами адвоката, оскільки є одним із відповідачів, однак не мав права в цій справі представляти за довіреністю інтереси [PERSON] , в тому числі подавати від його імені відзив і заявляти від нього заяву про застосування строків позовної давності. Оскільки заява про застосування позовної давності не була заявлена [PERSON] , який в даній справі є стороною у спорі, відповідачем, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача, тому підстав розглядати подану [PERSON] заяву про застосування позовної давності в суду немає. Водночас відповідачі [PERSON] та [PERSON] неодноразово судом викликалися в судові засідання, однак жодного разу на них не з`явилися. Вони були обізнані з позицією викладеною [PERSON] у позові щодо вчинення правочину [PERSON] в своїх інтересах, на шкоду йому, за зловмисною домовленістю з племінником [PERSON] . Будь-яких доказів, які б спростовали вказані твердження або доводили, що оспорюваний правочин вчинено в інтересах [PERSON] , що дії представника по довіреності [PERSON] під час укладення договору дарування частки квартири, тобто єдиного житла позивача, були розумними та добросовісними, відповідачі не надали. Натомість позиція відповідача [PERSON] у цій справі, яку він виклав у відзиві ґрунтується лише на тому, що [PERSON] підписав у нотаріуса заяву, відповідно до якої він схвалив укладений від його імені правочин та пропуском ним позовної давності при подачі позову до суду. Суд звертає увагу, що на дослідженому в судовому засіданні відеозапису [PERSON] вказує, що цілеспрямовано, за гроші, приводив [PERSON] до нотаріуса, оскільки останній просто так до нього не хотів йти і підписувати документи. Він також зазначив, що приводив [PERSON] до нотаріуса, оскільки йому потрібно було оформити розписку від [PERSON] , в якій останній повинен був зазначити, що схвалює укладений від його імені правочин. Ці ж обставини підтвердили в судовому засіданні свідки по справі [PERSON] , [PERSON] , які були присутні під час вищеописаної розмови, яка зафіксована на відеозаписах. За словами [PERSON] такі дії повинні були убезпечити його в майбутньому від того, що [PERSON] зможе сказати, що не знав про вчинення такого правочину та подати позов до суду без пропущення строку позовної давності. Тобто в даному випадку, в діях [PERSON] прослідковується створення штучності ситуації, яка б допомогла йому у майбутньому уникнути можливості [PERSON] обстоювати свої права та здійснювати захист своїх законних інтересів. Підтвердженням протиправних дій відповідачів, і в першу чергу [PERSON] , є і те, що у позивача [PERSON] , у випадку існування у нього дійсного бажання подарувати належну йому квартиру [PERSON] або [PERSON] не було жодних перешкод зробити це особисто, тобто укласти договір дарування належного йому майна безпосередньо з визначеною ним обдарованою особою, без залучення до укладення правочину представника за довіреністю, та нести додаткові, в цій ситуації непотрібні витрати на зайві нотаріальні послуги. Отже, дії відповідачів свідчать про те, що у [PERSON] не було бажання скористатись реальними наслідками укладення договору дарування половини квартири, а саме користуватись нею за призначенням або самому проживати в ній, або надати її в користування іншим особам. При цьому, як вбачається з досліджених доказів, показів свідків, позивач і на даний час продовжує проживати в спірній квартирі, сплачує за неї разом з членами сім`ї комунальні послуги, тобто в повній мірі користується спірним житлом. У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі "Bellet v. France" ("Белле проти Франції") Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За наведених обставин, суд вважає позовні вимоги позивача обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позову Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved