Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-29 00:00:00

У серпні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право постійного користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 січня 2007 року вона уклала шлюб із [PERSON] . 24 квітня 2008 року виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська на підставі рішення Індустріального РВК № 147 від 21.03.2008 року на ім?я [PERSON] на склад родини: [PERSON] (дружина) та [PERSON] (брат) був виданий ордер № 05 серії 02 на житлове приміщення - двокімнатну ізольовану квартиру за адресою: [ADDRESS] . 23 червня 2010 року шлюб між нею і [PERSON] був розірваний. 03 червня 2014 року вона уклала шлюб з [PERSON] на змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Згодом цей шлюб був розірваний. 24 грудня 2021 року вона уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». Весь час з моменту видачі ордера вона проживає за адресою: [ADDRESS] , на відміну від [PERSON] та [PERSON] . 14.02.2022 року [PERSON] був знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В свою чергу, відповідно до акта обстеження домогосподарства від 05.07.2023 року, затвердженого КП «Жилсервіс-14» Дніпровської міської ради, [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2013 року. Позивач відзначає, що має намір скористатися правом на приватизацію житла, але не має такої можливості, так як в квартирі зареєстрований відповідач і його місцезнаходження їй невідомо. За цих підстав, посилаючись на положення статті 71 ЖК України, просить визнати [PERSON] таким, що втрати право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 вересня 2023 року у справі було відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15 січня 2024 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Сторони в судове засідання, призначене на 16 лютого 2024 року, не з`явилися. Представник позивача [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій позов підтримала та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] повідомлявся судом про час і місце розгляду справи за своїм зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті «Судова влада», відзив на позов не надав. При цьому суд звертає увагу, що, обравши місцем своєї реєстрації та проживання адресу: [ADDRESS] , саме відповідач має цікавитися станом своїх справ, що витікають з факту його реєстрації за вказаною адресою. Отже, у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання та неподанням ним відзиву на позов, судом проведений заочний розгляд справи, яка вирішується на підставі наявних даних та доказів. Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, аборозгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки сторони в судове засідання 16 лютого 2024 року не з`явилися та справу розглянуто в їх відсутність, датою ухвалення рішення у розумінні положень статті 268 ЦПК України є дата складення повного тексту рішення. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне: Судом установлено, що 20 січня 2007 року був зареєстрований шлюб між позивачем і [PERSON] . Під час шлюбу позивача з [PERSON] 24 квітня 2008 року виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська на підставі рішення Індустріального РВК № 147 від 21.03.2008 року на ім`я [PERSON] як основного квартиронаймача зі складом родини: [PERSON] (дружина), [PERSON] (брат), був виданий ордер № 05 серії 02 на зайняття житлового приміщення житловою площею 27,3 кв.м., загальною площею 44,76 кв.м., яке складається з двокімнатної ізольованої квартири за адресою: [ADDRESS] . З 08 травня 2008 року позивач зареєстрована у вказаній квартирі. Також у цій квартирі були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] - з 29.05.2008 року. 23 червня 2010 року шлюб між позивачем і [PERSON] був розірваний. З матеріалів справи вбачається, що 14.02.2022 року [PERSON] був знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В свою чергу, [PERSON] залишається зареєстрованим у цьому житлі. Водночас згідно з актом обстеження домогосподарства, складеним 05.07.2023 року та затвердженим КП «Жилсервіс-14» Дніпровської міської ради, [PERSON] з 2013 року не проживає за адресою [ADDRESS] . При вирішенні спору про право відповідача на користування цим житлом, суд ураховує, що частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 396 ЦК України визначено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Так, у статті 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Відповідно до частини 1 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Тобто, виходячи з вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин. Суд звертає увагу, що ордер на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] ) був виданий [PERSON] як основному квартиронаймачу на родину з трьох осіб, а саме на членів сім`ї квартиронаймача: дружину [PERSON] та брата [PERSON] . Відтак, оскільки на цей час основний квартиронаймач [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання за цією адресою, позивач як правомірний користувач житла має право на захист свого права користування цим житлом, у тому числі шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування ним. Також суд враховує, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, слід відзначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Суд вважає, що аналогічні висновки можуть бути застосовані й при вирішенні питання про втрату особою права на житло, оскільки це також пов`язано із втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, а тому воно має бути оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Отже, вирішення питання щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою має здійснюватися у контексті пропорційності застосування такого заходу. Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач посилається на те, що відповідач із 2013 року у квартирі не мешкає та його фактичне місце проживання невідомо. Суд вважає доведеним, що відповідач без поважних причин не проживає в спірній квартирі понад строки, визначені статтею 71 ЖК України, оскільки це підтверджується наданим позивачем актом житлово-експлуатаційної організації, на балансі якої перебуває житло. Будь-яких доказів наявності поважних причин непроживання у спірній квартирі чи наявності перешкод у користуванні житлом, а також відсутності іншого житла відповідач суду не надав. Даних щодо збереження цього житла за відповідачем з підстав, передбачених у частині 3 статті 71 ЖК України, суду також не надано. Оскільки відповідач не надав суду докази на спростування тверджень позивача щодо його непроживання у спірному житлі з 2013 року без поважних причин, з огляду на диспозитивність та змагальність судового процесу в суду підстав сумніватися в правдивості тверджень позивача та не довіряти їм немає. Суд бере до уваги, що відповідач не є членом сім`ї позивача, а є родичем її колишнього чоловіка, шлюб із яким розірвано у 2010 році. При цьому спірна квартира складається з двох кімнат. Тобто відповідач має об`єктивну можливість користуватися та проживати в квартирі нарівні з позивачем. На відміну від відповідача позивач з моменту одержання ордеру на житло постійно проживає в спірній квартирі та користується нею, що надає їй право на приватизацію цього житла відповідно до закону. Тому, на переконання суду, інтереси позивача як законного користувача переважають інтереси відповідача як колишнього члена сім?ї наймача, який цим житлом не користується, не проживає в ньому без поважних причин та не виявляє щодо нього заінтересованості. Відповідачем не доведено, що позбавлення його права користування спірною квартирою буде непропорційним втручанню в його право на житло, порушуватиме положення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції. Підстави вважати припинення права користування відповідача спірною квартирою непропорційним у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції в суду відсутні, оскільки відповідач не користується цим житлом з 2013 року, що свідчить про те, що у відповідача потреби у цьому житлі немає. Тому визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом, не становитиме для нього надмірний тягар. Отже, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що відповідач не користується спірним житлом та не проживає в ньому без поважних причин понад шести місяців, доказів наявності перешкод у користування цим житлом чи наявність інших поважних причин свого не проживання суду не надав, суд вважає можливим позов [PERSON] задовольнити, визнавши відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved