Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила розірвати шлюб між нею і [PERSON] , який зареєстрований 07 листопада 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.\~Києві, актовий запис №\~1600. В обґрунтування позову зазначала, що 07 листопада 2008 року вона і [PERSON] уклали шлюб. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із матір`ю. Шлюб виявився невдалим, спільне сімейне життя сторін не склалося, через різні характери та погляди на життя, у результаті чого між ними постійно виникали непорозуміння і сварки. Із 2019 року сторони подружніх відносин не підтримують, спільне господарство вони не ведуть, мають різні бюджети. Їхній шлюб носить формальний характер. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам. Надання судом строку для примирення подружжя є недоцільним. 12 лютого 2024 року ухвалою суду, постановленою в судовому засіданні без видалення до нарадчої кімнати, у зв`язку з вагітністю позивача [PERSON] , до участі у даній справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, залучено [PERSON] , який визнає батьківство щодо зачатої дитини. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Немировець Т.А. у судовому засіданні позов підтримали, просили суд задовольнити позовні вимоги, оскільки з 2019 року сторони подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть та проживають окремо, позивач тривалий час, з травня 2021 року, перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком [PERSON] , від якого вона вагітна. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення, оскільки з травня 2021 року позивач проживає однією сім`єю з іншим чоловіком [PERSON] , який ймовірно і є біологічним батьком зачатої нею дитини. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити, своє батьківство відносно зачатої [PERSON] дитини визнав повністю, про що надав суду відповідну заяву. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З`ясувавши позицію учасників справи, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що визнання відповідачем позову закону не суперечить, прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує, визнання батьківства зачатої дитини іншою особою, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 листопада 2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.\~Києві, актовий запис №\~1600. Від цього шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із матір`ю. Із медичної документації, зокрема, обмінної карти пологового будинку, пологового відділення лікарні, видно, що позивач [PERSON] вагітна, станом на 19 жовтня 2023 року строк вагітності складає 9 тижнів. Третя особа [PERSON] у своїй заяві від 08 грудня 2023 року, посвідченій приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О.В., зазначив, що він визнає себе батьком зачатої позивачем [PERSON] дитини. Відповідно до ч. ч. 6, 9, 10 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом положень ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У ч. 3 ст. 56 СК України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно із ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини. За змістом положень ч. 3 ст. 110 СК України чоловік, дружина мають право пред`явити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови №\~11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя роз`яснив, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2018 року у справі №\~569/458/18 зазначив, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Згідно із ст. 5 Протоколу №\~7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 22 листопада 1984 року кожен із подружжя має рівні цивільні права та обов`язки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Судом встановлено, що з 2019 року сторони шлюбних відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Позивач [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, оскільки з травня 2021 року вона проживає з іншим чоловіком, третьою особою [PERSON] , від якого вагітна, останній визнав своє батьківство відносно зачатої дитини. Відповідач [PERSON] у суді проти розірвання шлюбу не заперечував, позов визнав повністю. Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи, що сторони подружніх відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, позивач вагітна від іншого чоловіка, який визнав батьківство щодо зачатої дитини, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін. На підставі викладеного,

Outcome: approved