Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами та присадибну земельну ділянку, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що громадянину Російської Федерації [PERSON] на праві приватної власності належать житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями та присадибна земельна ділянка, розміром 0.2200 га, які розташовані по [ADDRESS] . 24.12.2021 вона придбала у [PERSON] вказаний житловий будинок та перевела грошові кошти, в сумі 1500 доларів США на його картковий рахунок, а [PERSON] , в свою чергу, передав їй правовстановлюючі документи на майно та ключі від будинку. З метою оформлення вказаного нерухомого майна нотаріально, [PERSON] видав відповідачці [PERSON] нотаріально-посвідчену довіреність, проте у зв`язку із важким матеріальним становищем на момент купівлі будинку, нотаріальне оформлення вказаного спірного майна не відбулось. Разом з тим, позивачка вважає, що між нею та [PERSON] досягнуто згоди, щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, проте у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, вона позбавлена можливості оформити зазначене вище спірне нерухоме майно нотаріально, в зв`язку з чим й звернулася до суду із вказаним позовом. Позивачка та її представник адвоката Болквадзе Б. в судове засідання не з`явились, проте від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримують, просять задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, проте подала до суду заяву у якій повністю визнала позовні вимоги та не заперечувала проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, заяви сторін у справі, інвентаризаційну справу на житловий будинок [ADDRESS] , суд дійшов наступного висновку. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною четвертою статті 203\~ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Як визначено у ч. 1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Статтею 207\~ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору,що підтверджується письмовими доказами,і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 13.08.2004 приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області Ткаченко Н.В., [PERSON] належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельна ділянка, площею 0,22 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Як стверджувала в позові [PERSON] , 24.12.2021 вона придбала у [PERSON] вказаний житловий будинок та перевела грошові кошти, в сумі 1500 доларів США на його картковий рахунок, а [PERSON] , в свою чергу, передав їй правовстановлюючі документи на майно та ключі від будинку. За вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачкою, всупереч зазначеній нормі процесуального закону, не було надано належних, допустимих та достовірних доказів укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та присадибної земельної ділянки між нею та [PERSON] , а позиція позивачки є виключно її твердженням про зазначені вище обставини. Однак, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, а тому суд, за відсутності доказів, позбавлений можливості перевірити доводи позивачки, а саме дійти висновку про наявність між позивачкою та [PERSON] договору купівлі-продажу нерухомого спірного майна. Крім цього, звертаючись із наданим позовом до суду, позивачка зазначила відповідачем [PERSON] , при цьому власником спірного нерухомого майна є - [PERSON] , а наявна в матеріалах справи довіреність не змінює даного правового статусу [PERSON] . Отже, за наведеного вище, належним відповідачем у даній справі є [PERSON] , який є власником спірного нерухомого майна. Позивачкою не доведено суду належними, допустимими та достовірними доказами, що відповідачка [PERSON] порушує, не визнає або оспорює законні права та інтереси позивачки. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України.\~За результатами\~розгляду справи,\~суд відмовляє\~в позові\~до неналежного\~відповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Аналогічний висновок міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2021 року у справі № 564/2227/17 (61-39960сво18), де зазначено, що неналежними сторонами - є особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи вищезазначене, дослідивши докази, долучені до матеріалів справи, щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні вимог необхідно відмовити. В силу ст.141 ЦПК України, понесені позивачкою витрати по сплаті судового збору, слід покласти на позивачку.

Outcome: dismissed