Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

08 лютого 2022 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, в якій вона просить: 1) визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 96,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] ; 2) визнати частину житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 96,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя; 3) визнати за [PERSON] право спільної сумісної власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 96,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Крім того, судові витрати просить покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 21.06.1997 року вона та відповідач [PERSON] [INFO] , перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 21.06.1997р. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Під час шлюбу, 22 березня 2007 року, в інтересах сім`ї (діти в квартирі дуже хворіли), за договором купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за № 887 та посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Варніковою К.В., вони придбали житловий будинок загальною площею 96, 6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , який був зареєстрований за відповідачем. Будинок їм коштував 348450,00 грн., що на той час складало 69000,00 доларів США. В них були спільні кошти від продажу трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , але на проведення газу, водопостачання, каналізації та загальний ремонт будинку потрібні були кошти, які вони взяли в кредит у Райффайзен банку в сумі 25000,00 доларів США, строком на 20 років, що підтверджується копією кредитного договору № 014/1647/74/84951 від 22 березня 2007 року. 29 червня 2010 року від продажу своєї частки двокімнатної квартири розташованої за : [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за № 3005 та посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Молодчею Г.М. позивач отримала грошові кошти в сумі 183870,00 грн., що на той час складало приблизно 23300,00 доларів США. 08 липня 2010 року вона вирішила скерувати на погашення тіла кредита 10000,00 доларів США за кредитним договором № 014/1647/74/84951 від 22 березня 2007 року, що підтверджується касовою квитанцією №06921278592228 від 08.07.2010 року. Також цього дня було сплачено заборгованість за пенею у сумі 4278,39 доларів США, що підтверджується касовою квитанцією №06921278592230 від 08.07.2010 року. До 11 березня 2011 року погашення за кредитним договором № 014/1647/74/84951 від 22 березня 2007 року відповідач здійснював за кошти від продажу частки двокімнатної квартири позивача, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вони разом з відповідачем їздили до відділення банку, де останній вносив надані нею гроші до каси банку. Позивач зазначає, що на погашення тіла кредиту, процентів та пені, за кредитним договором № 014/1647/74/84951 від 22.03.2007 року, вона витратила особисті кошти в розмірі 183870,00 грн., що складає більше половини від загальної вартості будинку вартістю в 348450,00 грн., тому вважає 1/2 частину спірного будинку своєю особистою приватною власністю Добровільно визнати за позивачкою право особистої власності на 1/2 частину спірного будинку, відповідач [PERSON] відмовляється, тому вважає своє право порушеним. Відповідно до статті З СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи, що домовленості з відповідачем [PERSON] про добровільний поділ спільного майна подружжя, а саме 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 96,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , не досягнуто, а шлюбний договір не укладався, вважає і це своє право порушеним. З огляду на вищевикладене, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 29 червня 2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 22 липня 2022 року до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено АТ «Райффайзен Банк». 10 жовтня 2022 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від представника третьої особи - адвоката Гапона О.А., в яких останній у задоволені позову просив відмовити у повному обсязі. Після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі п.2.3.50 Положень про автоматизовану систему документообігу суду згідно протоколу від 12.04.2023 року справу № 953/1807/22 передано на розгляд судді Київського районного суду м. Харкова Юрлагіній Т.В. Ухвалою суду від 17 квітня 2023 року цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. 06 червня 2023 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову. Ухвалою суду від 20 червня 2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Суд прийшов до висновку про неможливість ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні, оскільки відомості про те чи визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а саме третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача АТ «Райффайзен Банк», потребують додаткового дослідження та з`ясування в судовому засіданні всіх обставин справи та суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому фактичні обставини справи та оцінивши наявні докази з точки зору їх належності і допустимості, оскільки повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2023 року залучено ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» у якості правонаступника АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» у справі № 953/1807/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору АТ «Райффайзен Банк» про визнання права особистої власності дружини на частку будинку та про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя. Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Направила до суду заяву, в які зазначила, що на за станом здоров`я не може бути присутньою під час розгляду справи, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Крім того, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справ без її участі (т.1, а.с.73). Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що в матеріалах справи міститься розписка, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС». Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 21 червня 1997 року перебувають у шлюбі, що зареєстрований Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 770, свідоцтво [NUMBER] (а.с.6). Згідно п.1 договору купівлі - продажу будинку житлового з надвірними будівлями від 22 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Варніковою К.В., зареєстрованого в реєстрі під № 887, [PERSON] купив будинок житловий з надвірними будівлями за [ADDRESS] . Згідно п. 5 вказаного договору продаж вчинено за суму 348 450 грн. 00 коп., які Продавець одержав повністю від Покупця. Відповідно до п. 9 вказаного договору Продавець своїм підписом підтвердив факт повного розрахунку за проданий будинок житловий з надвірними будівлями і відсутність щодо Покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Згідно п. 16 сторонам відомо про підстави набуття спільної сумісної власності подружжя (а.с.8). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14009674 від 26.03.2007 власником будинку житлового з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , форма власності - приватна, частка - 1/1. (а.с.9) Згідно кредитного договору № 014/1647/74/84951 від 22 березня 2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , кредитор на положеннях та умовах цього Договору, надає Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 25 000 доларів США, а позичальник зобов`язується належним чином використати та повернути Кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов Договору та Тарифів Банку, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Договором. Згідно п. 2.1 кредитного договору кредитні кошти призначені для використання на придбання житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та на сплату комісій Банку за цим Договором. Забезпеченням зобов`язання за цим договором є житлови будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 8.1 кредитного договору Позичальник отримав згоду всіх осіб / органів, згода яких потрібна для укладання Договору та договорів забезпечення зобов`язань Позичальника. (а.с. 10-12) Згідно п.1.1 договору купівлі - продажу квартири від 29 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Молодча Г.М., зареєстрованого в реєстрі під № 3005, за цим договором Продавці (в т.ч. [PERSON] ) передають у власність квартиру за [ADDRESS] . Згідно п. 1.3. квартира, що відчужується належить продавцям таким чином: 1/2 частка зазначеної в договорі квартири належить [PERSON] (до реєстрації шлюбу - [PERSON] ), на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації ХДАВП 03ю11ю1994 року за р. № 499, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 14.11.1994 року, реєстраційний № 30728709, номер запису В-14111 в книзі 1. Згідно п.3.2 вказану в п. 3.1 цього договору суму, а саме 363740, 40 грн. продавці отримали особисто повністю від покупця готівкою у відповідних частках для себе особисто. (а.с.13-14) Щодо доводів позивача, що 1/2 частина житлового будинку є її особистою приватною власністю, оскільки вона на його придбання та облаштування витратила особисті кошти, що є 1/2 часткою від загальної вартості будинку, суд зазначає наступне. Під час перебування у шлюбі за кредитні кошти, відповідно до кредитного договору № 014/1647/74/84951 від 22 березня 2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , укладено договір купівлі - продажу будинку житлового з надвірними будівлями за [ADDRESS] , за відповідачем зареєстровано право власності. В позовній заяві [PERSON] зазначила, що договір укладався в інтересах сім`ї, що і не оспорюється відповідачем. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до частини другої ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком. Майно придбане за запозичені (кредитні) кошти та оформлене на одного з подружжя все одно є об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу судом оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - "майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка." Окрім цього для суду важливим є встановлений факт, що нерухомість була придбана в інтересах сім`ї, тому відповідно до ч. 4, ст. 65 СК України договори купівлі-продажу, кредиту та іпотеки створюють обов`язки для обох з подружжя і після розлучення. Згідно до ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введені спільного сімейного бюджету в період купівлі об`єкту нерухомості, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18). Приведені норми закону та досліджені обставини в ході судового розгляду дають підстави зробити висновок про те, що спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] був придбаний під час шлюбу подружжя, за кредитні кошти, в інтересах сім`ї, тобто є їх спільним сумісним майном. Таким чином, як позивачу так і відповідачу відповідно до статті 63 Сімейного Кодексу України належить право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Позивачем не надано суду жодних доказів в обґрунтування своїх доводів про погашення зобов`язань за кредитним договором за власні грошові кошти від продажу частини квартири, що належала їй на праві приватної власності. Надані суду копії квитанцій про сплату платежів за кредитним договором містять лише відомості про суму сплачених грошових коштів, які були внесені в доларах США, платником вказаний відповідач [PERSON] , що є вірним, оскільки він зазначений як позичальник за кредитним договором № 014/1647/74/84951 від 22 березня 2007 року. У позовній заяві позивач зазначила, що від реалізації квартири вона отримала власну частку - 183870 грн. 00 коп. Будь-яких доказів здійснення валютно-обмінних операцій з обміну гривні на долари США для наступного погашення кредиту позивач не надала. У Постанові від 07.10.2020 року у справі № 752/7501/18, Верховний Суд вказав, тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц, суд вказав, що «правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї». В частині щодо розподілу боргових зобов`язань подружжя ВС вказав, «виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя. Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України (право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці). Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості. Отже, позивач [PERSON] не позбавлена можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок відповідача половини сплачених нею коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. З огляду на вищевикладене, суд вважає необгрунтованою і вимогу про визнання 1/2 частини житлового будинку спільною сумісною власністю. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Національна судова практика, а перш за все - практика Великої Палати Верховного Суду, визначає принцип «jura novit curia» у наступному: (1) суд знає право; (2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; (3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору. Вперше цей принцип було застосовано на рівні Великої Палати Верховного Суду наприкінці 2019 р., а саме - у постанові від 04.12.2019 р. у справі № 917/1739/17. Після цього Верховний Суд безпосередньо послався на нього у більш ніж десяти своїх постановах (остання з опублікованих - від 06.07.2021 р. у справі № 911/2169/20), в результаті чого сформувалась стала судова практика з зазначеного питання, що полягає у наступному. Діючи в межах позовних вимог, саме суд встановлює правову природу правовідносин сторін на підставі належно доведених сторонами обставин, в результаті чого визначає норму права, що підлягає застосуванню. Такі повноваження суду носять імперативний характер, що означає обов`язок суду надати правову кваліфікацію відносинам та визначити релевантну норму. При цьому варто зазначити, що незгода суду з правовим обґрунтуванням позову не є підставою для відмови в його задоволенні, оскільки неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні правові приписи. Так, з`ясувавши що учасник судового процесу послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд має самостійно здійснити їх правильну правову кваліфікацію та застосувати ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова від 08.06.2021 р. у справі № 662/397/15-ц). Велика Палата при розгляді окремих справ робить висновок, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог (постанови від 04.12.2019 р. у справі № 917/1739/17 та від 25.06.2019 р. у справі N 924/1473/15). У той же час відмову в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог суд розцінює як перешкоду в доступі до правосуддя, а відтак - порушення ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод та ст. ст. 55, 124 Конституції України. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги, що будинок житловий з надвірними будівлями за [ADDRESS] , був придбаний відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] , за грошові кошти отримані відповідно до кредитного договору, в інтересах сім`ї, доказів на спростування чого суду не надано, суд приходить до висновку, що даний житловий будинок є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, та з урахуванням положень ч.1 ст. 70 СК України вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на частину будинку житлового з надвірними будівлями за [ADDRESS] . Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, окрім іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд дійшов висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1742,25 грн. (оскільки за позовну вимогу майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що обраховується так: 1/2 *348 450, 00 (вартість будинку за договором купівлі - продажу)*1%), а також витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 496,20 грн., разом 2238,45 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial