Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний завод» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилався на те, що з 2012 року він працював у ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний завод», а з 2017 року був призначений на посаду старшого майстра термодільниці колесопрокатного цеху в Публічному Акціонерному Товаристві «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний завод». 22.03.2021 Голова Правління ПАТ «Інтерпайп НТЗ» Костенко С.О. видав наказ №159 «Про скорочення штату у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці у колесопрокатному цеху (ДЗП)», яким розпорядився вивести зі штатного розкладу колесопрокатного цеху посаду старшого майстра термодільниці, яку займав позивач. 31.05.2021 року головою правління ПАТ «Інтерпайп НТЗ» був виданий наказ про звільнення [PERSON] із займаної посади. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2022 року визнано незаконним та скасовано наказ Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний завод» №2135-к від 31.05.2021 року про звільнення [PERSON] ; поновлено [PERSON] на посаді старшого майстра термодільниці колесопрокатного цеху Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний завод»; стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний завод» на користь [PERSON] , середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 353 960 (триста п`ятдесят три тисячі дев`ятсот шістдесят) гривень 28 копійок; стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний завод» на користь [PERSON] , моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.10.2022 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2022 року залишено без змін. 22.07.2022 року [PERSON] було поновлено на роботі на посаді старшого майстра термодільниці колесопрокатного цеху в Публічному акціонерному товаристві «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний завод». Позивач 20.09.2022 року був ознайомлений із наказом №172 від 13.09.2022 року «Про визначення старшому майстру термодільниці колесопрокатного цеху [PERSON] робочого місця, посадових прав і обов`язків та графіка роботи в режимі неповного робочого тижня», та із наказом №134 від 09.09.2022 року «Про зміни у штатному розкладі термодільниці колесопрокатного цеху та зміни істотних умов праці», на підставі яких погіршилися умови праці [PERSON] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2023 року визнано незаконним наказ №134 від 09.09.2022 року Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» про зміни у штатному розкладі термодільниці колесопрокатного цеху та зміни істотних умов праці, та визнано незаконним наказ №172/кд від 13.09.2022 року Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» про визначення старшому майстру термодільниці колесопрокатного цеху [PERSON] робочого місця, посадових прав і обов`язків та графіка роботи в режимі неповного робочого тижня. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.09.2023 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2023 року залишено без змін. На підставі наказу №214 від 27.09.2023 року [PERSON] було поновлено умови праці, які діяли до дня видання наказів за №134 від 09.09.2022 року та за №172 від 13.09.2022 року. Позивач зазначає, що із дати винесення наказу №314 від 09.09.2022 року «Про зміни у штатному розкладі термодільниці колесопрокатного цеху та зміни істотних умов праці», та до моменту поновлення [PERSON] попереднього графіку відповідно до наказу №214-пд від 27.09.2023 року є днями вимушеного прогулу, за які відповідач Публічне акціонерне товариство «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» повинен сплатити заробітну плату у вигляді середнього заробітку. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути із Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний завод» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 321886 (триста двадцять одну тисячу вісімсот вісімдесят шість) гривень 98 копійок, та судові витрати по справі. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» Головко О.М. надала до суду відзив на позов, у якому заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що вимоги стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за час вимушеного прогулу є безпідставними та не обґрунтованими. Зазначила, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, у тому числі посада, яку обіймав позивач до моменту припинення трудових відносин, виключена зі штатного розкладу згідно з наказом №159 від 22.03.2021 року. Із метою встановлення умов праці та належного повідомлення про зміну істотних умов праці, було видано наказ №134 від 09.09.2022 року, про внесення змін до штатного розкладу термодільниці КПЦ та зміни істотних умов праці, яким позивачу встановлено неповний робочий тиждень відповідно до вимог ч. 3.ст. 32 К3пП України та ч. 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» із наступного дня з моменту ознайомлення позивача із новими умовами праці. Відповідно до наказу №172 від 13.09.2022 року, позивачу визначені робоче місце, завдання та обов`язки, встановлені режим та графік роботи, оплата праці. 20.09.2022 року [PERSON] був ознайомлений із наказом №134 від 09.09.2022 року, та наказом №172 від 13.09.2022 року. Представник відповідача вказує на те, що позивачем проведено розрахунок суми у розмірі 321886,98 грн. із порушенням абзацу 3 пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, у частині визначення середнього заробітку. Також, невірно визначений період для розрахунку, не враховано оплату фактично відпрацьованого часу, не враховані періоди, за які не нараховується середній заробіток. Тому, посилаючись на вказані обставини, представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Позивач надав до суду відповідь на відзив, у якому виклав обставини, аналогічні викладеним у позові, та із урахуванням уточненого розрахунку просив суд стягнути із Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний завод», на користь [PERSON] , середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 203 235 (двісті три тисячі двісті тридцять п`ять) гривень 21 копійку. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково зазначив, що у відповіді на відзив стороною позивача надано уточнений розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та доповнив, що у розрахунках не врахував заробітну плату позивача за липень 2022 року, яка була нарахована за рішенням суду у розмірі 25 872,21 грн., та за серпень 2022 року у розмірі 19 202,18 грн.. У відповіді на відзив надано остаточний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який складає 203 235,21 грн.. Представник відповідача Головко О.М. у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов, та просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] задовольнити, виходячи із наступного. Судом встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2022 року визнано незаконним та скасовано наказ Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний завод» №2135-к від 31.05.2021 року про звільнення [PERSON] ; поновлено [PERSON] на посаді старшого майстра термодільниці колесопрокатного цеху Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний завод»; стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний завод» на користь [PERSON] , середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 353 960 (триста п`ятдесят три тисячі дев`ятсот шістдесят) гривень 28 копійок; стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний завод», на користь [PERSON] , моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.10.2022 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2022 року залишено без змін. Наказом Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський Трубопрокатний завод» від 22.07.2022 року за №302-к скасовано наказ від 31.05.2021 року №2135-к про звільнення [PERSON] та поновлено [PERSON] на посаді старшого майстра термодільниці колесопрокатного цеху. 20.09.2022 року [PERSON] був ознайомлений із наказом №172/кд від 13.09.2022 року «Про визначення старшому майстру термодільниці колесопрокатного цех [PERSON] робочого місця, посадових прав і обов`язків та графіка роботи в режимі неповного робочого тижня» (а.с.94-95), та наказом №134 від 09.09.2022 року «Про зміни у штатному розкладі термодільниць колесопрокатного цеху та зміни істотних умов праці» (а.с.90-91), на підставі яких погіршилися умови праці позивача. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2023 року визнано незаконним наказ №134 від 09.09.2022 року Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» про зміни у штатному розкладі термодільниці колесопрокатного цеху та зміни істотних умов праці, та визнано незаконним наказ №172/кд від 13.09.2022 року Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» про визначення старшому майстру термодільниці колесопрокатного цеху [PERSON] робочого місця, посадових прав і обов`язків та графіка роботи в режимі неповного робочого тижня (а.с.10-15). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.09.2023 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2023 року залишено без змін (а.с.16-19). Відповідно до розрахунку позивача борг за час вимушеного прогулу складає 203235,21 грн.. Згідно із частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі №1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону N 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу. Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм. При цьому, під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша статті 34 КЗпП України). Тобто простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати. У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому, за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок N 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. Вказане також узгоджується з пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713 (далі - Інструкція №114/8713) яким передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції №114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час, зокрема, оплата простоїв не з вини працівника. У розділі 3 Інструкції №114/8713 закріплено вичерпний перелік виплат, що не належать до фонду оплати праці. Згідно з пунктом 3.9 розділу 3 вказаної Інструкції до фонду оплати праці не належать суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. В Інструкції №114/8713 середній заробіток за час вимушеного прогулу не віднесено до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. Тобто, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. На підставі системного аналізу наведених положень трудового законодавства Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 прийшла до висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі. Роботодавець не провів оплату праці позивачу за період вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період із 01 листопада 2022 року по 13 вересня 2023 року. Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Відповідно до абзацу другого пункту 8 Порядку після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді. У квітні, травні та червні 2023 року позивач брав відпустку без оплати праці строком на 4 дні на місяць, з розрахунку 4 години робочий день, оскільки у той період у [PERSON] діяв графік один день на тиждень (п`ятниця) з тривалістю робочого дня з 8:00 год. до 12:00 год.. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2022 року по справі №199/4766/21 встановлена сума середньоденної заробітної плати у розмірі 1174,77 грн.. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період із 01 листопада 2022 року по 13 вересня 2023 року складає 203 235,21 грн. (1174,77 грн.*173 робочих днів). Відповідно до п.8 Порядку №100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд приймає розрахунок позивача, який здійснено виходячи із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи (розрахунок середнього заробітку за період липень-серпень), шляхом множення середньоденного заробітку (1174,77 грн. на число робочих днів вимушеного прогулу (173 днів), що відповідає Постанові КМ України №100 від 08.02.95 року (з наступними змінами) «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). У пунктах 3, 4, 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Частиною першою статті 1 КЗпП України передбачено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 2032,35 грн.. Відповідно до ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення у межах виплати заробітної плати за один місяць.

Outcome: approved