Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

01 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, який під час розгляду справи неодноразово уточнювала. В обґрунтування позову, з урахуванням уточнених вимог в останній редакції від 09.12.2021 року, [PERSON] посилалася на те, що 19 грудня 2019 року о 20.00 год. водій [PERSON] , [INFO] , керуючи автомобілем NissanХ-Trail, д.н.з. [NUMBER] , здійснював рух по автодорозі Т0410 «Дніпро-Слобожанське-Підгородне-Магдалинівка-Котовка», через смт. Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області, з боку м. Підгородне у напрямку м. Дніпро, де навпроти території ТЦ «Метро», розташованого в смт. Слобожанському по вул. Каштановій, 1, передньою частиною допустив наїзд на задню частину автомобіля Mitsubishi Grandis, д.н.з. [NUMBER] , який під керуванням водія [PERSON] , [INFO] , стояв на червоний сигнал автоматичного світлофора об`єкта. Внаслідок зазначеного наїзду автомобіль Mitsubishi Grandis за інерцією у некерованому русі, прослідував вперед, та виїхавши на смугу зустрічного руху передньою частиною, здійснив наїзд на ліву передню частину зустрічного автомобіля ToyotaRav 4 ЗНГ, д.н.з. [NUMBER] , що стояв, під керуванням водія [PERSON] , [INFO] , ґка готувалася до виконання маневру лівостороннього повороту. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля NissanХ-Trail [PERSON] отримав тілесні ушкодження та його було доставлено до КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР», де він [INFO] помер. Водій автомобіля Mitsubishi Grandis [PERSON] та його пасажири [PERSON] , [PERSON] , отримали тілесні ушкодження. Згідно постанови про закриття кримінального провадження № 12019040000001045 від 31 березня 2020 року, причиною настання події даної ДТП слугували дії водія [PERSON] , який грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5 та 12.3 Правил дорожнього руху України, якими передбачено: п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР, а також бути взаємно ввічливими»; п. 1.5Правил дорожнього руху України передбачено «Дії або бездіяльність учасників дорожнього рух, та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п. 12.3 Правил дорожнього руху України передбачено «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення шкідливості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди». Так, згідно висновку експерта № 4704/20/20 від 27 квітня 2020 року вартість матеріального збитку, завданому транспортному засобу Mitsubishi Grandis становить 211\~342,88 грн.; вартість відновлювального ремонту КТЗ з урахування фізичного зносу складових становить 715\~095,95 грн.; ринкова вартість КТЗ складає 211\~342,88 грн. Отже, вартість відновлювального ремонту автомобіля MitsubishiGrandisперевищує ринкову вартість КТЗ до ДТП, тобто згідно з приписами ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Згідно висновку експертного авто товарознавчого дослідження № 74-R/70/7 від 12 червня 2020 року вартість транспортного засобу Mitsubishi Grandisпісля дорожньо-транспортної пригоди становить 55 000,00 грн. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в АТ «СГ «ТАС» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО № 6430841 від 06 серпня 2019 року. Страхова сума на одного потерпілого за шкоду, завдану майну становить 100\~000,00 грн., франшиза 2\~000,00 грн. АТ «СГ «ТАС» було сплачено страхове відшкодування в розмірі 98\~000,00 грн. (100\~000,00 грн. (розмір страхового відшкодування згідно полісу) 2\~000,00 грн. (франшиза згідно полісу)). Отже, розмір матеріальної шкоди складає 58\~342,88 грн. (211\~342,88 грн. (ринкова вартість ТЗ до ДТП) 55\~000,00 грн. (ринкова вартість ТЗ після ДТП) 98\~000,00 грн. (сплачена сума страхового відшкодування). Зокрема, позивач поніс витрати на проведення оцінки вартості завданої шкоди у розмірі 1 600,00 грн., що підтверджується квитанцією № б/н від 27 квітня 2020 року. Таким чином, загальний розмір матеріальної шкоди, що підлягає відшкодуванню складає 59\~942,88 грн. (58\~342,88 грн. (завдана матеріальна шкода) + 1\~600,00 грн. (витрати на проведення експертизи). В той же час, позивач вважає, що спадкоємцями померлого [PERSON] є: [PERSON] , [INFO] , в інтересах якого діє відповідач [PERSON] , частка якого у спадщині після смерті [PERSON] становить 2/3 та [PERSON] , [INFO] , в інтересах якого діє відповідач [PERSON] , частка якого у спадщині після смерті [PERSON] становить 1/3. Позивачем на адресу спадкоємців направлялися пропозиції щодо досудового врегулювання спору щодо задоволення вимог кредитора, проте ніяких дій зі сторони останніх здійснено не було. У зв`язку з наведеним, [PERSON] просила суд: -стягнути з [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , 2005 р.н. на її користь матеріальну шкоду в розмірі 2/3 частки, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 39\~961,92 грн.; -стягнути з [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , 2017 р.н. на її користь матеріальну шкоду в розмірі 1/3 частки, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 19\~980,96 грн.; -стягнути з [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , 2005 р.н. на її користь судові витрати в розмірі 2/3 частки, що становить 10\~128,34 грн.; -стягнути з [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , 2017 р.н.на її користь судові витрати в розмірі 1/3 частки, що становить 5\~064,17 грн. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2020 року зазначену цивільну справу було направлено за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської областівід 26 жовтня 2020 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2021 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Носенка А.Г. надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2021 року у справі було призначено судову оціночно-будівельну експертизу для визначення ринкової варт ості об`єкта нерухомого майна, належного спадкодавцю [PERSON] , а саме 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Провадження у справі зупинено до проведення експертизи. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2021 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2023 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила розглядати справу без її участі, позов підтримує у повному обсязі, просила вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , 2017 р.н., [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , 2005 р.н., кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, клопотання про розгляд справи без їх участі та відкладення розгляду справи, а також відзив до суду не подавали. Представник третьої особи Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з явилася, про дату час та місце розгляду справи належним чином повідомлена. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у\~разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи наведене, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 19 грудня 2019 року о 20.00 год. водій [PERSON] , [INFO] , керуючи автомобілем NissanХ-Trail, д.н.з. [NUMBER] , здійснював рух по автодорозі Т0410 «Дніпро-Слобожанське-Підгородне-Магдалинівка-Котовка», через смт. Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області, з боку м. Підгородне у напрямку м. Дніпро, де навпроти території ТЦ «Метро», розташованого в смт. Слобожанському по вул. Каштановій, 1, передньою частиною допустив наїзд на задню частину автомобіля Mitsubishi Grandis, д.н.з. [NUMBER] , який під керуванням водія [PERSON] , [INFO] , стояв на червоний сигнал автоматичного світлофора об`єкта. Внаслідок зазначеного наїзду автомобіль Mitsubishi Grandis за інерцією у некерованому русі, прослідував вперед, та виїхавши на смугу зустрічного руху передньою частиною, здійснив наїзд на ліву передню частину зустрічного автомобіля Toyota Rav 4 ЗНГ, д.н.з. [NUMBER] , що стояв, під керуванням водія [PERSON] , [INFO] , яка готувалася до виконання маневру лівостороннього повороту. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля NissanХ-Trail [PERSON] отримав тілесні ушкодження та його було доставлено до КНП «Міська клінічна лікарня № 6» ДМР», де він [INFO] помер. Водій автомобіля Mitsubishi Grandis [PERSON] та його пасажири [PERSON] , [PERSON] , отримали тілесні ушкодження. Згідно постанови про закриття кримінального провадження № 12019040000001045 від 31 березня 2020 року, причиною настання події даної ДТП слугували дії водія [PERSON] , який грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5 та 12.3 Правил дорожнього руху України, якими передбачено: п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР, а також бути взаємно ввічливими»; п. 1.5 Правил дорожнього руху України передбачено «Дії або бездіяльність учасників дорожнього рух, та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п. 12.3 Правил дорожнього руху України передбачено «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення шкідливості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди». Згідно ч. 4\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.6\~ст.82 ЦПК України\~вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно висновку експерта № 4704/20/20 від 27 квітня 2020 року вартість матеріального збитку, завданому транспортному засобу Mitsubishi Grandis становить 211\~342,88 грн.; вартість відновлювального ремонту КТЗ з урахування фізичного зносу складових становить 715\~095,95 грн.; ринкова вартість КТЗ складає 211\~342,88 грн. Отже, вартість відновлювального ремонту автомобіля MitsubishiGrandis перевищує ринкову вартість КТЗ до ДТП, тобто згідно з приписами ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Згідно висновку експертного авто товарознавчого дослідження № 74-R/70/7 від 12 червня 2020 року вартість транспортного засобу Mitsubishi Grandis після дорожньо-транспортної пригоди становить 55 00,00 грн. Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність винного у ДТП [PERSON] була застрахована в АТ «СГ «ТАС» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО № 6430841 від 06 серпня 2019 року. Страхова сума на одного потерпілого за шкоду, завдану майну становить 100\~000,00 грн., франшиза 2\~000,00 грн. Встановлено, що АТ «СГ «ТАС» було сплачено страхове відшкодування в розмірі 98\~000,00 грн. (100\~000,00 грн. (розмір страхового відшкодування згідно полісу) 2\~000,00 грн. (франшиза згідно полісу)). Отже, розмір матеріальної шкоди складає 58\~342,88 грн. (211\~342,88 грн. (ринкова вартість ТЗ до ДТП) 55\~000,00 грн. (ринкова вартість ТЗ після ДТП) 98\~000,00 грн. (сплачена сума страхового відшкодування). Встановлено, що позивач поніс витрати на проведення оцінки вартості завданої шкоди у розмірі 1 600,00 грн., що підтверджується квитанцією № б/н від 27 квітня 2020 року. Таким чином, загальний розмір матеріальної шкоди, що підлягає відшкодуванню складає 59\~942,88 грн. (58\~342,88 грн. (завдана матеріальна шкода) + 1\~600,00 грн. (витрати на проведення експертизи). Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Положеннями частини 2 статті 127 КПК України визначено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Відповідно до частини 1 статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Згідно з частиною 7 статті 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини 1 статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Згідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Приписами статті 1192 ЦК України визначено, що суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Пунктом 14 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192\~ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Порядок і умови відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені статтями\~1187,\~1188 ЦК України. Згідно з частинами першою, другою\~статті 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1188 ЦК України\~урегульовано питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки кожному з їх володільців за рахунок іншого із них. Відповідно до цієї статті шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. При цьому вина у завданні шкоди, згідно з положеннями пункту 1 частини першої\~статті 1188 ЦК України, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди. Із наведених норм закону слідує, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела (ч. 2 ст. 1187 ЦК України), а в разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 522/11610/15-ц (провадження № 61-13624св18), в постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року в справі № 344/9572/16-ц (провадження № 61-17552св18), в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі справа № 345/4614/16-ц (провадження № 61-31818св18) та інших. Як вже встановлено, постановою про закриття кримінального провадження № 12019040000001045 від 31 березня 2020 року встановлено, що причиною настання події даної ДТП слугували дії водія [PERSON] , який грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5 та 12.3 Правил дорожнього руху України, якими передбачено: п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР, а також бути взаємно ввічливими»; п. 1.5 Правил дорожнього руху України передбачено «Дії або бездіяльність учасників дорожнього рух, та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п. 12.3 Правил дорожнього руху України передбачено «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення шкідливості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди». Відповідно до ч. 6\~ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Пунктом 4 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187\~ЦК\~шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно з пунктом 6 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку . Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Згідно приписів\~статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно з пунктом 16 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховимвідшкодуванням). Відповідно до роз`яснень наданих у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 8 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. Стаття 62 КПК України передбачає, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі встановлення певних подій (страхових розглядів), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових коштів, які формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових платежів), внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів ( ст. 1 Закону України "Про страхування"). У статті 979 ЦК України зазначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страховику) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхового виплати), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про страхування" одним із видів обов`язкового страхування є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Приписами ст. 12 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2% від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Відповідно до п. 22.1.\~ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів»\~передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Як зазначено в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01 лютого 2012 року, «Узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках», вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої майну особи в результаті ДТП, та визначаючи розмір такої шкоди, судам слід звернути увагу на положення\~ст. 1192 ЦК України, згідно з яким з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати їй в натурі (передати річ того ж роду і тієї ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення втраченої речі. Відповідно до статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально (п. 33.1.4.). Відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Як встановлено вище, згідно висновку експерта № 4704/20/20 від 27 квітня 2020 року вартість матеріального збитку, завданому транспортному засобу MitsubishiGrandis становить 211\~342,88 грн.; вартість відновлювального ремонту КТЗ з урахування фізичного зносу складових становить 715\~095,95 грн.; ринкова вартість КТЗ складає 211\~342,88 грн. Отже, вартість відновлювального ремонту автомобіля MitsubishiGrandis перевищує ринкову вартість КТЗ до ДТП, тобто згідно з приписами ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Згідно висновку експертного авто товарознавчого дослідження № 74-R/70/7 від 12 червня 2020 року вартість транспортного засобу Mitsubishi Grandis після дорожньо-транспортної пригоди становить 55 000,00 грн. Суд вважає зазначені письмові докази належними, допустимими та такими, що підтверджують розмір заподіяної позивачеві шкоди. До початку розгляду справи по сут і відповідачі не ставили під сумнів належність та допустимість цих письмових доказів та не подали суду доказів у їх спростування. Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність винного у ДТП [PERSON] була застрахована в АТ «СГ «ТАС» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО № 6430841 від 06 серпня 2019 року. Страхова сума на одного потерпілого за шкоду, завдану майну становить 100\~000,00 грн., франшиза 2\~000,00 грн. Встановлено, що АТ «СГ «ТАС» було сплачено страхове відшкодування в розмірі 98\~000,00 грн. (100\~000,00 грн. (розмір страхового відшкодування згідно полісу) 2\~000,00 грн. (франшиза згідно полісу)). Відшкодування заподіяних позивачеві збитків страховою компанією в розмірі 98\~000,00 грн. не у повній мірі покриває заподіяну позивачу шкоду, оскільки загальна її сума становить 211\~342,88 грн. За таких обставин, різниця між загальною сумою, заподіяної [PERSON] шкоди та тією сумою, що має бути відшкодована відповідачами складає 59\~942,88грн. (211\~342,88 грн. (ринкова вартість ТЗ до ДТП) 55\~000,00 грн. (ринкова вартість ТЗ після ДТП) 98\~000,00 грн. (сплачена сума страхового відшкодування) + 1\~600,00 грн. (витрати на проведення експертизи). Як встановлено вище, [PERSON] , [INFO] (водій винний у ДТП) помер [INFO] , про що 23 грудня 2019 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 1059, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 23 грудня 2019 року. Спадкова справа № 28/2020 заведена 13 березня 2020 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Носенком А.Г., номер у спадковому реєстрі 65673577, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63419208 від 03 лютого 2021 року. За життя [PERSON] заповіту не складав. Встановлено, що спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] є його діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Отже, частка кожного спадкоємця у спадщині після смерті [PERSON] становить по 1/3 частки, інших спадкоємців за законом та заповітом судом не встановлено. В той же час, з матеріалів спадкової справи № 28/2020 вбачається, що донька спадкодавця [PERSON] [PERSON] , [INFO] відмовилася від прийняття спадщини після смерті батька на користь брата [PERSON] , [INFO] (сина спадкодавця), у зв`язку з чим 17 квітня 2020 року звернулася до нотаріуса з відповідною заявою, а тому частка [PERSON] , [INFO] у спадщині становить 2/3. На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1\~ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. На підставі ст. 1258 ЦК України,1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, діти померлого є спадкоємцями за законом першої черги. Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Згідно ст. 1274 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом.2. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. 3. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до частини 1 статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Відповідно до частин 2-4 статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Приписами ст. 1267 ЦК України визначено, що 1. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.2. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.3. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Отже, з наведеного слідує, що частка у спадщині після смерті [PERSON] , померлого [INFO] складає: 2/3 [PERSON] , [INFO] та 1/3 [PERSON] , [INFO] . Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Приписами статті 1231 ЦК України визначено, що 1. До спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. 2. До спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. 3. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. 4. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. За правилами статті 1194 ЦК України [PERSON] , який застрахував свою цивільну відповідальність, зобов`язаний був сплатити різницю між загальним розміром заподіяної позивачу майнової шкоди та розміром страхового відшкодування, а відповідно до статті 1218 ЦК України цей обов`язок успадкували його [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Отже, спадкоємці є зобов`язаними до сплати потерпілій особі різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у розмір, який відповідає частці у спадщині. Ухвалою суду від 22 червня 2021 року у справі було призначено судову оціночно-будівельну експертизу для визначення ринкової вартості об`єкта нерухомого майна, належного спадкодавцю [PERSON] , а саме 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку експерта № 28 від 01 листопада 2021 року ринкова вартість 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , яки належав спадкодавцю [PERSON] становить 146\~505,00 грн., що не перевищує вартість матеріальної шкоди, яка складає 59\~942,88грн. (211\~342,88 грн. (ринкова вартість ТЗ до ДТП) 55\~000,00 грн. (ринкова вартість ТЗ після ДТП) 98\~000,00 грн. (сплачена сума страхового відшкодування) + 1\~600,00 грн. (витрати на проведення експертизи). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, у зв`язку з чим з [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , 2005 р.н. на користь [PERSON] підлягає стягненню матеріальна шкода в розмірі 2/3 частки, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 39\~961,92 грн., та з [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , 2017 р.н. - 1/3 часткиматеріальної шкоди, що становить 19\~980,96 грн. Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Що стосується витрат, які сторони понесли під час розгляду справи, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1\~ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим, другим та четвертим частини третьої\~статті 133\~ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням зокрема експертів та проведенням експертизи, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, передбачених для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до приписів ч.ч. 6,7, 9 ст. 139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюються судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Судом встановлено, що під час розгляду справи позивач понесла витрати на проведення судової будівельно-технічної\~експертизи №\~28\~від 01.11.2021\~рокув сумі 5\~492,52 грн., що підтверджується копією товарного чека № 45 від 01 жовтня 2021 року, а тому повинні бути відшкодовані відповідачами на користь позивача відповідно частки у спадщині. Як зазначалося вище приписами ст. 133 ЦПК України встановлено, що\~витрати на професійну правничу допомогу віднесені до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно ч.ч.1,2ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У своїй постанові КАС ВС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови).\~Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови). У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц зроблений висновок про те, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справа № 301/1894/17. Позивачем на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу надано: договір про надання правової допомоги № 13/20 від 14.07.2020 року; розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу та квитанції на до прибуткового касового ордеру на загальну суму 9\~700,00 грн. Також в матеріалах справи містяться документи, що підтверджується повноваження представника позивача [PERSON] - адвоката Ілющенко А.А. При цьому, суд враховує позицію Об`єднаної Палати КГС ВС, викладену в постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Велика Палата\~Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок про те, що\~саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що\~виключає ініціативу суду\~з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд враховує, що відповідачі з клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи не зверталися, зокрема заперечення щодо розподілу (співмірності) судових витрат до суду не подавали. При цьому, на виконання приписів ст. 137, 141 ЦПК України стороною позивача надано достатньо доказів на підтвердження факту понесення позивачем витрат в зазначеному вище розмірі. Враховуючи те, що позивачем в передбачені законом строки подано належні докази понесення ним витрат на правничу допомогу, при цьому суд за відсутності відповідних заперечень відповідачів з власної ініціативи позбавлений права зменшувати розмір цих витрати, а тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 700,00 грн. відповідно розміру частки у спадщині. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач на підставі п. 6 ч. 1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору в сумі 840,80 грн., а тому в порядку ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь держави відповідно розміру частки у спадщині. Таким чином, з [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , 2005 р.н. на користь [PERSON] необхідно стягнути судові витрати в розмірі 2/3 частки, що становить 10\~128,34 грн.,з яких: 3\~661,68 грн. за проведення судової будівельно-технічної експертизи № 28 від 01.11.2021 року та 6\~466,66 грн. витрати на професійну правничу допомогу та з [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , 2017 р.н. на користь [PERSON] належить стягнути судові витрати в розмірі 1/3 частки, що становить 5\~064,17 грн.,з яких: 1\~830,84 грн. за проведення судової будівельно-технічної експертизи № 28 від 01.11.2021 року та 3\~233,33 грн. витрати на професійну правничу допомогу. На підставі викладено та

Outcome: approved