Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

В провадженні Ужгородського міськрайонного суду перебуває вищезазначена цивільна справа керівника Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави до Ужгородської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , в якій позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення Ужгородської міської ради № 1906 від 13.02.2020 щодо передачі в оренду [PERSON] земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843, площею 0,8151 га для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843 площею 0,8151 га для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови по [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] повернути територіальній громаді міста Ужгород земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843 площею 0,8151 га по [ADDRESS] . Стислий виклад позицій сторін у справі. Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, що підлягають приватизації шляхом викупу від 19.09.2017 № 1546 [PERSON] набув право власності на споруду площею 1,44 кв. м., що розташована в [ADDRESS] . Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 92359178 від 19.07.2017 під час реєстрації вказаного нерухомого майна земельної ділянки для його обслуговування сформовано не було. У договорі купівлі-продажу нерухомого майна також відсутнє посилання на розмір земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомості, що відчужувався. Позивач зазначає, що 16.05.2019 за Ужгородською міською радою зареєстровано право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:51:004:0018, площею 0.5 га та земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:51:001:0780, площею 0.3151 га, які 26.02.2020 об`єднано в одну земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843, площею 0,8151 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови. Земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843, площею 0,8151 га, Ужгородською міською радою передано в оренду [PERSON] для обслуговування вказаного об`єкта нерухомого майна площею 1,44 кв. м., що розташований в [ADDRESS] , що підтверджується договором оренди землі № 2204 від 21.10.2020. Вказує, що в подальшому, за договором № 1551 від 20.12.2022 купівлі-продажу зазначеної споруди по [ADDRESS] право власності на вказане приміщення набув [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на даний час орендарем вказаної земельної ділянки є [PERSON] . Як підстава для реєстрації права оренди зазначено договір оренди землі № 2204 від 21.10.2020 та договір купівлі-продажу №\~1551 від 20.12.2022. Однак, вказує, що згідно з інформацією Ужгородської міської ради додаткові угоди до договору оренди землі від 21.10.2020 № 2204 у зв`язку зі зміною орендаря не укладались, право оренди земельної ділянки за новим власником майна зареєстровано на підставі ч. 4 ст. 31-6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно». Таким чином вважає, що новий власник нерухомого майна зареєстрував право оренди земельної ділянки за чинним договором оренди, а не в порядку повторного надання земельної ділянки. Разом з тим, вказана земельна ділянка передана в користування [PERSON] та, в подальшому, [PERSON] з грубими порушеннями земельного законодавства. В обґрунтування своєї позиції посилається на позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену в постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, згідно якої перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, па якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил. Також зазначає, що вивчення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови за кадастровими номерами 2110100000:51:004:0018 та 2110100000:51:001:0780, які 26.02.2020 об`єднано в земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843, засвідчило, що кадастрові плани земельних ділянок за кадастровими номерами 2110100000:51:004:0018 та 2110100000:51:001:0780 та план їх об`єднання взагалі не містять жодної інформацію про нібито наявність на одній із них споруди площею 1,44 кв. м., належної [PERSON] , а на даний час - [PERSON] . Вважає, що за відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статей 120 Земельного кодексу України, 377 Цивільного кодексу України в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають. А тому абз. 2 ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України був незастосовний для передачі [PERSON] в оренду земельної ділянки без проведення земельних торгів, площею 0,8151 га, що у майже 6000 разів перевищує площу будівлі. Таким чином стверджує, що рішення Ужгородської міської ради № 1906 від 13.02.2020 щодо передачі в оренду [PERSON] земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843 площею 0,8151 га для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Разом з цим, право оренди [PERSON] за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843 площею 0,8151 га зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вважає, що за наведених обставин ефективним способом захисту інтересів держави буде зобов`язання [PERSON] повернути Ужгородській територіальній громаді земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843 площею 0,8151 га та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 06.10.2023 представник відповідача Ужгородської міської ради А.Беляков подав клопотання, в якому просив відмовити в задоволенні позову із застосуванням строку позовної давності. В обґрунтування клопотання посилається на правову позицію Конституційного суду України викладеній у рішенні №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року та вказує, що оскаржуване рішення є ненормативним актом, звернене конкретно до [PERSON] , який є добросовісним набувачем вказаної вище земельної ділянки, застосовано одноразово і вичерпало свою дію, а відтак вважає, що його скасування не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки в нього виникло право володіння відповідними земельними ділянками, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Також зазначив, що оскаржуване в позові рішення Ужгородської міської ради №1906 «Про поновлення, припинення та відмову у поновленні дії договорів оренди земельних ділянок», яким [PERSON] надано в оренду земельну ділянку площею 0,8151 га по [ADDRESS] строком на 5 років до 13.02.2025 було прийнято 13.02.2020. Згідно витягу з протоколу пленарного засідання чергової XLIV сесії Ужгородської міської ради VII скликання 13.02.2020 керівник місцевої прокуратури [PERSON] був присутній на засіданні, де й було прийнято оскаржуване прокурором рішення, а отже трирічний строк позовної давності закінчився 13.02.2023, однак позивач не клопотав у своїй позовній заяві про його поновлення, не вказав підстави пропущення такого. Додав, що інші позовні вимоги є похідними від вказаних вище вимог щодо оскарження рішень органу місцевого самоврядування, тому не можуть бути задоволені без попереднього задоволення вимог щодо оскарження рішень Ужгородської міської ради. Заяви та клопотання, процесуальні дії у справі. Згідно з ухвалою суду від 07.07.2023 задоволено заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843 площею 0,8151 га, належну територіальній громаді міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради; заборонено [PERSON] , іншим фізичним і юридичним особам на час розгляду та до набрання законної сили рішенням суду у справі здійснювати будь-які підготовчі чи будівельні роботи на земельній ділянці 2110100000:51:001:0843, площею 0,8151 га; заборонено Державній інспекції архітектури та містобудування України та її територіальним структурним підрозділам, а також Управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради на час розгляду та до набрання законної сили рішенням суду у справі здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо проведення підготовчих робіт, будівництва об`єктів нерухомості і введення їх в експлуатацію на земельній ділянці за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843, площею 0,8151 га; заборонено [PERSON] , іншим фізичним і юридичним особам на час розгляду та до набрання законної сили рішенням суду у справі здійснювати будь-які дії щодо поділу, об`єднання, зміни цільового призначення, передачі в оренду чи на іншому праві користування, відчуження тощо щодо земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843, площею 0,8151 га; заборонено органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843, площею 0,8151 га та будь-яких об`єктів нерухомого майна на ній. Згідно з ухвалою суду від 11.09.2023 було відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Згідно з ухвалою суду від 24.11.2023 клопотання представника Ужгородської міської ради про скасування заходів забезпечення позову задоволено частково, скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 липня 2023 року у справі № 308/11505/23, а саме: накладення арешту на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843 площею 0,8151 га. належну територіальній громаді міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради в частині заборони [PERSON] , іншим фізичним і юридичним особам на час розгляду та до набрання законної сили рішенням суду у справі здійснювати будь-які підготовчі чи будівельні роботи на земельній ділянці 2110100000:51:001:0843 площею 0,8151 га., заборони Державній інспекції архітектури та містобудування України та її територіальним структурним підрозділам, а також Управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради на час розгляду та до набрання законної сили рішенням суду у справі здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо проведення підготовчих робіт, будівництва об`єктів нерухомості і введення їх в експлуатацію на земельній ділянці за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843 площею 0,8151 га. В задоволенні решти клопотання відмовлено. Згідно з ухвалою суду від 24.11.2023 закрито підготовче засідання в даній цивільній справі та призначено судовий розгляд справи по суті. Пояснення сторін, їх представників в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. В застосуванні строків позовної давності просила відмовити , оскільки на період карантинних обмежень , відповідно до перехідних положень, строк звернення до суду не пропущено. В судовому засіданні представник відповідача Ужгородської міської ради заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі із застосуванням строків позовної давності з підстав зазначених у заяві про застосування строків позовної давності від 06.10.2023 року . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних заперечував, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних заперечував, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі , зазначивши , що він є добросовісним набувачем спірного майна. Заслухавши пояснення\~учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд доходить наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Згідно договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, що підлягають приватизації шляхом викупу від 19.09.2017 № 1546 фізична особа-підприємець [PERSON] набув право власності на споруду літ. Р, що розташована в [ADDRESS] . 16.05.2019 за Ужгородською міською радою зареєстровано право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:51:004:0018, площею 0.5 га та земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:51:001:0780, площею 0.3151 га, які 26.02.2020 об`єднано в одну земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843, площею 0,8151 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови. Рішенням Ужгородської міської ради від 13.02.2020 [PERSON] було надано земельну ділянку в оренду без складання технічної документації землеустрою (згідно пункту 1 статті 123 ЗК України) за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843, площею 0,8151 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови строком на 5 років до 13.02.2025. 21.10.2020 між територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради від імені якої діє Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, в особі в.о. директора [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди землі №2204, згідно умов якого [PERSON] було надано в платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови в [ADDRESS] , за кадастровим номером 2110100000:51:001:0843 строком на 5 років, до 13.02.2025. Згідно договору купівлі-продажу №\~1551 від 20.12.2022, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній набув право власності на споруду з літ.Р в [ADDRESS] , яка розташована на земельній ділянці площею 0,8151 га з кадастровим номером 2110100000:51:001:0843. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на даний час орендарем вказаної земельної ділянки є [PERSON] . Як підстава для реєстрації права оренди зазначено договір оренди землі № 2204 від 21.10.2020 та договір купівлі-продажу №\~1551 від 20.12.2022. Оцінка суду Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні». Положеннями статті 12 Земельного кодексу України (далі ЗК України) передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч. 1 ст. 122 ЗК України). Порядок надання земельних ділянок у власність чи користування, наведений у\~статті 123 ЗК України\~(у відповідній редакції), передбачає, що рішення органів про надання земельних ділянок\~приймаються на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки зі зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання в користування земельної ділянки, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України\~«Про Державний\~земельний кадастр» та право власності на яку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання в користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу. За змістом ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст.\~122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу земельної ділянки. Положеннями ст. 124 ЗК України визначено спеціальний порядок передачі земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, в оренду громадянам та юридичним особам. Відповідно до частини другої вищевказаної статті, передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.ч. 2 і 3 ст. 134 цього Кодексу. За приписами ч. 1 ст. 134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Такими випадками згідно ч. 2 ст. 134 ЗК України є: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. У такому разі земельні ділянки державної чи комунальної власності (або права на них) не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах). Як вже було зазначено, оспорюване прокурором рішення Ужгородської міської ради прийнято на підставі\~ст. 120 ЗК України, тобто в зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно. За частинами першою, другою\~статті 120\~ЗК України (у редакції, чинній на момент укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Аналогічні положення містить\~стаття 377 ЦК України, відповідно до положень якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Таким чином, вищенаведені норми станом на момент укладання договору купівлі-продажу прямо передбачали перехід за результатами відчуження до нового власника\~\~ житлового будинку, будівлі або споруди права користування виключно тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені. Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зміст якого розкривається у наведених нормах, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована (пункти 51 та 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 3\~квітня 2019 року у справі №\~921/158/18). Разом з цим, встановлено, що в договорі купівлі-продажу нерухомого майна 19.09.2017 № 1546 також відсутнє посилання на розмір земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомості, що відчужувався за цим договором. Відповідно до\~статті 21 ЦК України\~суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України). Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція)). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил, зокрема Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92**», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року за № 44, Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 № 173, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24 липня 1996 року за №\~379/1404; Державних будівельних норм «Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005», затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 року № 80 (надано чинності наказом Держбуду України від 28 вересня 2005 № 175). Велика Палата Верховного суду в постанові від 22.07.2022 (справа №910/5209/19) зазначила, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки в будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням. З`ясування в такому випадку дійсного розміру земельної ділянки, яка має бути відведена власнику майна, забезпечує розумний баланс між індивідуальними та колективними інтересами, що зумовлює пропорційність втручання. Таким чином, дотримання принципу раціонального використання земельних ділянок в частині співмірності площі земельної ділянки площ і об`єкту нерухомості з урахуванням функціонального призначення. Відповідно до наданих суду матеріалів справи, площа об`єкта нерухомості, який було придбано [PERSON] становить 1,44 кв.м., а площа земельної ділянки, на якій він знаходиться та яка передана останньому в оренду становить 0,8151 га, та є суттєво більшою за площу нерухомого майна, що на ній розташований. А відтак, суд погоджується з доводами позивача щодо відсутності у [PERSON] права оформлення прав на земельну ділянку 2110100000:51:001:0843 на підставі п.2 ч.2 ст.134 ЗК України та вважає, що у даному випадку наявні порушення принципу раціонального використання земельних ділянок в частині співмірності площі земельної ділянки площ і об`єкту нерухомості. Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Норми чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавства не містять визначення поняття акта індивідуальної дії, однак таке міститься в Кодексі адміністративного судочинства України (далі КАС України). А тому, враховуючи, що Ужгородська міська рада як суб`єкт, наділений владними повноваженнями, ухвалила оскаржуване рішення, суд вважає за можливе посилатись на положення КАС України в цій частині. Пунктом 19 частини першої\~статті 4 КАС\~визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини\~Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп\~у справі № 3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію». У пункті 5\~Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року\~№ 9-рп/2008\~в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2018 по справі №9901/415/18 висловила наступну правову позицію: індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах. З огляду на вказане акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин». На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що оспорюване рішення Ужгородської міської ради 13.02.2020 є актом індивідуальної дії. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17). Застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. У даній справі з позовом звернувся прокурор в інтересах держави. На віндикаційні позови держави (в особі уповноважених органів) поширюється загальна позовна давність, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у пункті 60 постанови від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, у пункті 65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16. З матеріалів справи встановлено, що керівник Ужгородської місцевої прокуратури [PERSON] був присутній на пленарному засіданні чергової XLIV сесії Ужгородської міської ради VII скликання 13.02.2020, де й було прийнято оскаржуване прокурором рішення №1906. Відтак, трирічний строк позовної давності почався 13.02.2020 та закінчився 13.02.2023. Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/18560/16 у постанові від 04.12.2018 зазначила, що як прокурор так і позивачі повинні були та не могли не бути обізнаними про здійснення фактичного використання спірної земельної ділянки новим набувачем реалізованого військового майна в силу придбання цього майна та виникнення у набувача права належним чином документально оформити своє землекористування, про невідповідність розміру наданої в оренду земельної ділянки дійсному розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування придбаних будівель, якщо таке мало місце, відповідно своєчасно звернувшись до суду за захистом порушеного права. Позивач звернувся із позовом до суду лише 05.07.2023, однак не звертався з клопотанням про поновлення строку звернення із вказаним позовом. У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З цих підстав суд уважає, що в даному випадку позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском строків позовної давності. Положеннями ст.267 ЦПК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З огляду на те, що позивачем не наведено причин поважності пропуску строків позовної давності, натомість матеріалами справи підтверджується, що станом на день прийняття оскаржуваного рішення XLIV сесії Ужгородської міської ради VII скликання №1906, а саме 13.02.2020 року , позивач був обізнаний про існування оскаржуваного рішення, що є предметом позову, відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності у даній справі, суд відмовляє у позовних вимогах в повному обсязі. Так як у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі, то понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору слід покласти на позивача відповідно до вимог статті\~141\~ЦПК України. На підставі cт. 14 Конституції України, cт. ст.3,4,\~5,\~10,\~12, 56,\~76-81,\~110, 257,258,259, 263-265, 268, 352, 353 ЦПК України, ст. ст.15, 16, 256, 257 ЦК України , ЗК України, суд,

Outcome: dismissed