Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

Позивач звертаючись з позовом до суду, просив визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Обґрунтовуючи підстави звернення з вказаним позовом до суду, позивач посилався на те, що у січні 1961 року діду позивача - [PERSON] , на підставі ордеру на житлове приміщення №21373, була надана у користування квартира [ADDRESS] . У березні 2012 року Розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації №71 договір найму житлових приміщень було змінено та переукладено з [PERSON] , яка була донькою [PERSON] та матір`ю позивача. [PERSON] померла [INFO] . На сьогоднішній день у вказаній квартирі зареєстровано троє осіб: позивач, неповнолітня донька позивача [PERSON] , [INFO] , та повнолітній син позивача від попереднього шлюбу - відповідач [PERSON] . Однак, син позивача - [PERSON] не проживає у житловому приміщенні з січня 2015 року без поважних причин. Вказує, що в січні 2015 року він забрав свої речі та виїхав з квартири. В квартирі не проживає, не сплачує за комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод у користуванні житловим ні позивач, ні інші члені сім`ї не чинять, знятись з реєстраційного обліку в добровільному порядку бажання не має. З огляду на викладене, посилаючись на ст. 71,72 ЖК України позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . 14 серпня 2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, справа призначена до підготовчого судового засідання, сторонам роз`яснено право подати заяви по суті справи та встановлено відповідні процесуальні строки. Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви з додатками відповідачем отримано не було, а конверт із вказаними документами повернувся до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». 04.09.2023 року до Дніпровського районного суду міста Києва від представника третьої особи Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надійшли пояснення по справі. Просить розгляд справи проводити у відсутність представника третьої особи та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. 31.10.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у цій справі, яку призначено до судового розгляду по суті та встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. Як вбачається з матеріалів справи, адресовані відповідачу судові повістки повернулись на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», станом на 12.03.2024 відповідач не скористався процесуальним правом подати відзив на позовну заяву. (а.с.62, 67) Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що відповідач [PERSON] , являється його сином від першого шлюбу. За місцем реєстрації відповідач не проживає, на його думку, швидше за все відповідач проживає у своєї матері, яка теж проживає у Дніпровському районі міста Києва. Пошуками сина він не займався, до поліції із заявою про зникнення свого сина теж не звертався. Представник позивача - адвокат Хобта Ю.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив задовольнити. Відповідач у судові засідання не з`являвся, в тому числі і в судове засідання, призначене на 12.03.2024 року, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомив. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, у письмових поясненнях, неправлених на адресу суду, представник третьої особи просив розглядати справу у відсутність третьої особи та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. Суд, заслухавши позивача та його представника, врахувавши покази свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові докази, оцінивши зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що у січні 1961 року Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих на підставі рішення виконкому Дарницької ради від 28 січня 1961 року №46, видано Ордер №121373 громадянину [PERSON] на сім`ю, яка складається з п`яти чоловік, на право заняття 3-х кімнат у квартирі [ADDRESS] (а.с.6). Склад сім`ї, згідно ордеру на житлове приміщення, складають: 1. [PERSON] (голова сім`ї), 2. [PERSON] (дружина), 3. [PERSON] (донька), 4. [PERSON] (донька), 5. [PERSON] (син). 01 березня 2012 року, згідно витягу з розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації №71, Комунальному підприємству по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, у зв`язку зі смертю квартиронаймача - [PERSON] , дозволено змінити договір найму трикімнатної квартири [ADDRESS] , та укласти його з гр. [PERSON] , складом сім`ї з чотирьох осіб: вона, син - [PERSON] , онук - [PERSON] , онука - [PERSON] . (а.с.7) [INFO] померла матір позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). (а.с.15) Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано троє осіб: 1.особа, [INFO] , 2. Особа, [INFO] , 3. Особа [INFO] . (а.с.8) Згідно Інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи, місце проживання позивача [PERSON] , [INFO] , зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , з 30.03.1993 року по теперішній час. (а.с.12) Батьком відповідача [PERSON] , [INFO] , є позивач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району міста Києва (а.с.13) Згідно відповіді Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації від 07.02.2024 на запит адвоката Хобти Ю.М., проведеною перевіркою, актового запису цивільного стану про смерть [PERSON] , [INFO] , не виявлено. (а.с.79) Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Частиною четвертою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (частина друга статті 64 ЖК України). За змістом статті 396 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. З Акту про не проживання №110 від 12 липня 2023 року, складеного майстром технічної дільниці [PERSON] на підставі заяв сусідів [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] , [INFO]. не проживає за даною адресою з січня 2015 року. (а.с.9) Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Разом з тим належить враховувати, що згідно п.5 ст.71 ЖК (в редакції Закону від 18 грудня 1991 р. інваліди, влаштовані в будинки-інтернати або інші установи соціальної допомоги, мають право на збереження за ними жилої площі протягом 12 місяців. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України) Для доведення обставин у справі щодо відсутності відповідача понад шість місяців у житловому приміщенні за місцем реєстрації позивачем заявлено клопотання про виклик в судове засідання свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача та проживає у квартирі [ADDRESS] , у судовому засіданні пояснила, що позивач проживає на 4-му поверсі в одному з нею під`їзді. Відповідача вперше побачила приблизно десять років назад, коли йому було десь 15 років. Позивач казав їй, що це його син. За місцем реєстрації відповідача вона бачила рідко, а останні десять років не бачила взагалі. Свідок [PERSON] , який є сусідом позивача та проживає у квартирі [ADDRESS] , у судовому засіданні пояснив, що відповідача востаннє бачив у 2012 році. В квартирі у позивача він бував досить рідко. Сказати, кому саме належать наявні в квартирі позивача речі, він не може. В силу глави 3 ЦК України та статей 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених вимог, в тому числі і щодо способу захисту, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає що позивачем не доведено поважності причин відсутності перебування понад встановлений законом строк відповідача за зареєстрованим місцем проживання, а також наявності іншого житлового приміщення. В матеріалах справи хоч і міститься акт складений мешканцями будинку [ADDRESS] , однак з його змісту неможливо встановити причини відсутності відповідача за вищезазначеною адресою. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ст.2 Цивільного процесуального кодексу України) За нормою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є необґрунтованим, та таким, шо не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, в разі відмови у задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed