Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

До Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення процентів за користування позикою. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначається, що 01.12.2020 року відповідачкою було складено розписку, відповідно до якої вона взяла у неї в борг гроші в сумі 20000 гривень під 10% за кожен місяць користування позикою строком на 3 місяці по 01.03.2021 року. Гроші зобов`язувалася повернути до березня 2021 року. У визначений строк відповідачка борг не повернула. Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2021 року у справі №181/472/21 з відповідачки на її користь стягнуто заборгованість у загальній сумі 26748 гривень, з яких 20000,00 гривень заборгованість за договором позики, 6000,00 гривень відсотки; 748,65 гривень - інфляційні втрати. Зазначене рішення суду в частині стягнення заборгованості за договором відповідачка виконала при примусовому стягненні лише 23.05.2023 року, тобто через два роки з часу нарахування відсотків за користування позикою за рішенням суду. Враховуючи факт укладення між нею та відповідачкою Договору позики, який знайшов своє підтвердження у судовому рішенні по справі №181/472/21 та виконаний відповідачкою, вважає, що з останньої підлягають стягненню відсотки за договором позики за період з 01.06.2021 року по 01.06.2023 року у розмірі 48000,00 грн. (із розрахунку 10% за кожен місяць прострочення зобов`язання від суми боргу 20000,00 гривень). Позивач прохає суд стягнути з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , на її користь проценти за користування позикою у розмірі 48000,00 гривень, а також судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору. Позивач в судове засідання не з`явився, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає. У разі неявки відповідача, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, повідомлялася належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з`ясувавши обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 01 грудня 2020 року позивач [PERSON] позичила відповідачці [PERSON] грошові кошти у розмірі 20000,00 гривень строком до 01 березня 2021 року. На підтвердження факту отримання грошових коштів у сумі 20000,00 грн. відповідач, [PERSON] ,\~ надала розписку від 17 лютого 2021 року, яка містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, дату отримання коштів, а також визначено розмір відсотків у разі порушення позичальником зобов`язання. Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2021 року у справі №181/472/21 стягнуто з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , заборгованість в загальній сумі 26748 (двадцять шість тисяч сімсот сорок вісім) гривень 65 копійок, з яких: 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок заборгованість за договором позики, 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок відсотки; 748 (сімсот сорок вісім) гривень 65 копійок - інфляційні втрати та судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 753 (сімсот п`ятдесят три) гривні 64 копійок. Рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 23 серпня 2021 року. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставини укладення Договору позики між позивачем та відповідачем не потребують доказування, оскільки встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили і має преюдиційне значення для спірних правовідносин. У судовому засіданні встановлено, що рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2021 року було виконано відповідачкою лише 22.05.2023 року при примусовому виконанні, що підтверджується постановою начальника Лисичанського відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колган Ю.С. про закінчення виконавчого провадження. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до вимог\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог\~ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з вимогами\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 625 Цивільного кодексу України\~передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ст.629 ЦК України\~визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050\~ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625\~ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) викладено висновок про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє його від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Згідно змісту Договору позики від 17 лютого 2021 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] у формі розписки, встановлено, що сторонами було погоджено, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання відповідач повинен сплатити позивачу відсотки в розмірі 10% від суми позики, в місяць\~прострочення. Таким чином сторонами кредитного договору в добровільному порядку погоджено розмір відсотків, що підлягають нарахуванню на суму неповернутої позики після спливу граничного строку повернення коштів. Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується розрахунком наданим позивачем, який не був спростований відповідачкою та з яким погоджується суд. На підставі\~вищевикладеного,\~суд приходить\~до висновку,\~що позовні\~вимоги підлягають\~задоволенню,\~та слід\~стягнути з\~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~проценти за\~користування позикою у розмірі 48000,00 гривень. Відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1073,60 гривень.

Outcome: approved