Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 148082 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 102568,27 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 11 травня 2016 року по 28 квітня 2023 року позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем. Відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата в загальному розмірі 148082 грн. 28 квітня 2023 року позивач звільнився за власним бажанням. В день звільнення відповідач не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст.116 КЗпП України. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду (11 грудня 2023 року) пройшло 161 робочі дні, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 102568,27 грн. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 25 січня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якій представник відповідача Войт С. просив відмовити в позовній заяві. Зазначив, що згідно довідки №5 від 09 січня 2024 року, станом на 09 січня 2024 року позивачу невиплачена заробітна плата у сумі 144435 грн. Причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» перебувало та перебуває в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні. Позивач вимоги про розрахунок при звільненні на підприємство не надавав. Відповідно строки, в які позивач міг звернутися до суду про вирішення трудового спору, пройшли. У задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 2500 грн просив відмовити, оскільки вони не підтверджені доказами надання послуг. 02 лютого 2024 року на адресу суду надійшли письмові пояснення позивача, в яких він погоджується з сумою невиплаченої заробітної плати, вказаною відповідачем, у розмірі 144435 грн. Враховуючи, що позивач так і не отримав письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, відповідач надав суду лише довідку про не виплачену заробітну плату, вважає, що строк звернення до суду, передбачений ч.2 ст.233 КЗпП України, пропущений не з вини позивача. Зазначає, що позивачем додано до позовної заяви докази на підтвердження наданої правничої допомоги. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач з 11 травня 2016 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та 28 квітня 2023 року позивача було звільнено згідно ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.8-9). Згідно довідки Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» від 09 січня 2024 року №5 та від 31 січня 2024 року №14, станом на 09 січня 2024 року позивачу не виплачена заробітна плата у сумі 144435 грн, у т.ч. по місяцям: за травень 2021 року 15400 грн; за вересень 2021 року 21139 грн; за жовтень 2021 року 18192 грн; за листопад 2021 року 13713 грн; за грудень 2021 року 11099 грн; за січень 2022 року 12603 грн; за лютий 2022 року 16370 грн; за березень 2022 року 1631 грн; за квітень 2022 року 967 грн; за травень 2022 року 726 грн; за червень 2022 року 5201 грн; за березень 2023 року 10401 грн; за квітень 2023 року 16993 грн (а.с.42, 62). Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець\~виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 144435 грн. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 144435 грн. Зазначену суму заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховується наступне. Згідно\~статті 117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.\~При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до довідки відповідача, становить 519,77 грн (а.с.63). Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 29 квітня 2023 року і по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, оскільки відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок, середній заробіток має бути розрахований за період з 29 квітня 2023 року по 29 жовтня 2023 року. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 29 квітня 2023 року по 29 жовтня 2023 року складає: 130 днів х 519,77 грн = 67570,10 грн. Викладені у відзиві на позовну заяву твердження представника відповідача про те, що позивач вимоги про розрахунок при звільненні на підприємство не надавав судом до уваги не приймаються, оскільки такі доводи є безпідставними та не звільняють відповідача як роботодавця від передбаченого законом обов`язку у день звільнення провести з позивачем як працівником остаточний розрахунок. Відповідачем не доведено, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений не з його вини. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця. Також суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами Державної виконавчої служби арештів не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Стосовно тверджень представника відповідача про те, що строки, в які позивач міг звернутися до суду про вирішення трудового спору, пройшли суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Позивач у позовній заяві зазначив, що в день звільнення 28 квітня 2023 року відповідач видав позивачу повідомлення (а.с.10). Однак, суд дане повідомлення не приймає до уваги, оскільки воно не відповідає загальноприйнятим вимогам оформлення документів, містить не засвідчені виправлення, не підписано керівником підрозділу та не містить печатки. На адвокатський запит від 21 листопада 2023 року, поданий в інтересах позивача, щодо надання відомостей (довідки) про нараховані суми, які підлягають виплаті позивачу при звільненні, відповідач відповіді не надав (а.с.17-19,31). Пунктами 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Таким чином позивачем не пропущено строку звернення до суду з даним позовом. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем під час подання позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн (а.с.27). Крім того, позивач у позовній заяві просив також стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн. Представник відповідача у своєму відзиві на позовну заяву просив у задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 2500 грн відмовити, оскільки вони не підтверджені доказами надання послуг. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем до позовної заяви додані докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме: належним чином посвідчені копію договору про надання правничої допомоги №21/11 від 21 листопада 2023 року (а.с.12), копію додаткової угоди №1 до договору №21/11 про надання правничої допомоги від 21 листопада 2023 року (а.с.13), копію акта приймання-передачі наданих послуг згідно договору №21/11 про надання правничої допомоги від 21 листопада 2023 року, відповідно до якого вартість послуг щодо підготовки процесуальних документів відносно стягнення боргу з заробітної плати склала 2500 грн (а.с.14), а також копію квитанції на суму 2500 грн (а.с.16). Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та врахувавши зміст та обсяг наданих робіт, а також фактичний об`єм виконаної роботи, суд вважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги у розмірі 2500 грн обґрунтованим та таким, що відповідає критеріям реальності адвокатських витрат, а також критеріям розумності та справедливості. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 2500 грн. Доводи представника відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що витрати на правову допомогу не підтверджені доказами надання послуг, є безпідставними, оскільки нічим не підтверджені та зводяться до суб`єктивних суджень представника відповідача. Отже,\~сторона відповідача\~не довела\~неспівмірності витрат на правничу допомогу, що є її процесуальним обов`язком. Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги були задоволені частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2354,22 грн ((1073,60+2500)*67570,10/102568,27). За розгляд позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 144435 грн з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1444,35 грн (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Outcome: partial