Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Авдєєнко В.В., звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] , та стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для дитини відповідного віку, щомісячно від дня подання позовної заяви до досягнення дочкою повноліття. В обґрунтування вимог позивач вказав, що з 12 червня 2019 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2023 року. Від даного шлюбу у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з ним. Після народження дочки відповідач виїхала на проживання за межі України, де створила нову сім`ю та народила іншу дитину. З часу виїзду за кордон відповідач не приймає участі у вихованні дочки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, здоров`я та матеріальний достаток. Він неодноразово намагався переконати відповідача змінити свою поведінку стосовно дочки, однак його намагання були марними. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради. Зобов`язано Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради надати висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 листопада 2023 року витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформації щодо перетину державного кордону України [PERSON] , [INFO] , громадянкою України у період з 01 січня 2020 року по 01 жовтня 2023 року. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 січня 2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов та не заперечили проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце судового засідання була неодноразово повідомлена, шляхом направлення рекомендованого повідомлення за адресою місця реєстрації та оголошення на сайті судової влади. Попередньо не повідомила суд про причини своєї неявки, заяви про відкладення та відзив на позов не подавала. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо подав заяву про розгляд справи без їх участі. На підставі вимог ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача та проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 12 червня 2019 року між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 12 червня 2019 року, виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Від даного шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 01 жовтня 2019 року, виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що зроблено актовий запис за №2150. Заочним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 25 вересня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Встановлено, до на даний час донька [PERSON] проживає разом з батьком по [ADDRESS] . Матір дитини проживає окремо. Як вбачається з відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за №91-58909/18/23 від 29 листопада 2023 року, згідно витягу з наявної у Базі даних інформації щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територію України в період з 01 січня 2020 року по 01 жовтня 2023 року громадянка України [PERSON] перетинала державний кордон України, зокрема 03 лютого 2022 року виїзд з території України, 14 травня 2022 року здійснювала в`їзд на території України, 22 травня 2022 року - виїзд з території України, 21 вересня 2022 року - в`їзд на територію України та 15 жовтня 2022 року - виїзд з території України. Інші відомості відсутні. Згідно психолого-педагогічної характеристики вихованки середньої групи ТЗДО я-с №23 [PERSON] від 27 листопада 2023 року, Христина відвідує ТЗДО я-с №23 з травня 2022 року, вихованням дочки займається батько, приводить та забирає Христину з садка, оплачує харчування дитини, цікавиться її поведінкою та бере участь у житті групи. Як вбачається з довідки про доходи за №10 від 04 березня 2024 року, виданої Відокремленим структурним підрозділом «Тернопільський фаховий коледж «Тернопільського національного технічного університету», [PERSON] працює на посаді фахівця з публічних закупівель та за період з вересня 2023 року по лютий 2024 року його дохід становив 63 584,97 грн. Як слідує з електронних листків непрацездатності, які містяться в матеріалах справи, позивач у 2023 році двічі був тимчасово непрацездатний, у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за хворою дитиною. З висновку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради від 03 січня 2024 року за №26, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №26 від 03 січня 2024 року вбачається, що батьком дитини не надано доказів, які б свідчили про умисне ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини матір`ю [PERSON] . Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на матір чи батька. В матеріалах справи також відсутні негативні характеристики чи докази винної поведінки матері дитини. Враховуючи наведене, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав [PERSON] стосовно дочки [PERSON] , [INFO] . Водночас, органом опіки та піклування вирішено попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини [PERSON] , [INFO] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є батьком позивача та дідом [PERSON] . Вказав, що дочка сторін спору [PERSON] постійно проживає разом з позивачем. Відповідач виїхала за межі України та не піклується про дитину. Зазначив, що відповідач не виявляє турботи до дитини та ніколи не проявляла до неї любові. Раз на місяць відповідач телефонує до дочки та бачилася з дитиною останній раз у 2022 році. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є вихователем [PERSON] протягом останніх 1,5 років. Вказала, що дитина знає лише батька, бабусю та дідуся. Батько бере активну участь в житті садка. Дитина [PERSON] доглянути та чиста. Христина ніколи їй про свою матір не розказувала. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір`ю позивача та бабусею [PERSON] . Вважає, що відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки, не піклується про доньку та не займається її виховання. 08 лютого 2022 року відповідач приїжджала до дочки [PERSON] на один тиждень та згодом приїжджала у вересні 2022 року на день народження [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є головою ОСББ будинку, в якому проживають позивач з дочкою [PERSON] . Вказав, що дочкою [PERSON] опікується виключно позивач. Зі слів позивача йому відомо, що матір дитини виїхала за кодон. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, прийшов до наступного висновку. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до вимог пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. В силу вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Положеннями ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з вимогами ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Вказані правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 462/4705/19. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з вимогами ч. ч. 4, 5, 6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В силу вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Як на підставу пред`явлення даного позову, позивач посилається на те, що після народження дочки відповідач виїхала на проживання за межі України, де створила нову сім`ю та народила іншу дитину. З часу виїзду за кордон відповідач не приймає участі у вихованні дочки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, здоров`я та матеріальний достаток. Водночас, при розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та достатніми доказами. У справі відсутні докази застосування до [PERSON] заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Як вже зазначалось судом, умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Відповідно до роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 за №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У п.п. 16, 18 вищезазначеної постанови роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до вимог ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками та наявність в її діях вини. Те, що матір не може піклуватися про дитину через перебування за межами України, без надання доказів її винної поведінки та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, не є підставою для позбавлення батьківських прав. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Вказані обставини також підтверджується висновком органу опіки та піклування Тернопільської міської ради від 03 січня 2024 року за №26, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №26 від 03 січня 2024 року, про недоцільність позбавляти батьківських прав [PERSON] стосовно дочки [PERSON] , [INFO] . Водночас, органом опіки та піклування вирішено попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини [PERSON] , [INFO] . Таким чином, позивач не довів та не надав суду доказів того, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. При цьому, суд не приймає до уваги покази свідків, оскільки останні не підтверджують обставин, які б свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] , слід відмовити. Водночас, суд вважає, що відповідача [PERSON] слід попередити про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов"язків щодо виховання дочки [PERSON] , оскільки ухилення від них є підставою для позбавлення батьківських прав

Outcome: dismissed