Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просить суд встановити факт про те, що є єдиною особою, зайнятою постійним доглядом за [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог заявник зазначає, що проживає разом з матір`ю [PERSON] , яка є особою з інвалідністю І-Б групи загального захворювання безтерміново, має ряд хронічних хвороб та потребує постійного стороннього догляду та допомоги. Догляд за нею має можливість здійснювати лише він, заявник. Інших осіб, які можуть здійснювати догляд за [PERSON] немає, тому змушений звернутися до суду із зазначеною заявою. Ухвалою судді від 08.01.2024 року заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали. 16.01.2024 року від представника заявника надійшла заява на виконання ухвали суду від 08.01.2024 року про залишення заяви без руху. Ухвалою суду від 17.01.2024 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі з призначенням справи до розгляду за участю заявника та заінтересованої особи. Ухвалою суду від 16.06.2024 року до участі в справі як заінтересовану особу залучено виконавчий комітет Мукачівської міської ради, судовий розгляд відкладено на 23.02.2024 року та за клопотанням представника виконавчого комітету Мукачівської міської ради відкладено на 29.02.2024 року В судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, від його представника, адвоката Бедринець М.Ю., надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, заяву просить задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просить суд задовольнити вимоги заяви про встановлення факту догляду. В судовому засіданні представник заінтересованої особи виконавчого комітету Мукачівської міської ради пояснила, що виконавчий комітет Мукачівської міської ради не має бути заінтересованою особою у цій справі у зв`язку з тим, що встановлення здійснення догляду за особою визначається органами соціального захисту населення. Заслухавши пояснення представника заінтересованої особи, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 5 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, не визнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Colder v. The United Kingdom), п.п. 28-36). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення «спору судом». Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. За змістом ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні (п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого міським відділом ЗАГС Закарпатської області 10.02.1977 року, батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] . Також встановлено, що [INFO] батько заявника [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 19.08.1987 року. Обґрунтовуючи свої вимоги, заявник зазначає про те, що [PERSON] потребує постійного стороннього догляду та допомоги та стверджує, що є єдиним, хто здійснює постійний догляд за нею. Так, згідно з посвідчення серії [NUMBER] від 19.10.2022 року [PERSON] є інвалідом І-Б групи загального захворювання. На підтвердження зазначених в заяві обставин заявником подано до суду довідку до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ № 790909 від 05.09.2022 року, відповідно до висновку якої в [PERSON] , [INFO] , встановлено значну залежність від інших осіб, частково здатна до виконання окремих елементів самообслуговування. Крім того, у своїй заяві, поданій до суду, [PERSON] просить встановити факт, що [PERSON] є єдиною особою, яка здійснює постійний догляд за нею. Факт проживання заявника з заінтересованою особою підтверджується нотаріальною заявою сусідів [PERSON] та [PERSON] , яка зареєстрована приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Переста Я.О. в реєстрі за № № 169, 170. Крім того, в поданій заяві [PERSON] та [PERSON] стверджують про те, що [PERSON] є єдиною особою, яка здійснює постійний догляд за [PERSON] в силу стану її здоров`я. У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз?яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов?язується з наступним вирішенням спору про право. Так, постійний сторонній догляд - вид догляду, яким забезпечуються інваліди із вираженими порушеннями в організмі, зумовленими професійними та загальними захворюваннями, травмами, що призводять до значного обмеження життєдіяльності, надзвичайною залежністю від постійного догляду, допомоги або нагляду інших осіб, неспроможні до самообслуговування (не можуть самостійно приймати їжу, забезпечувати гігієнічні потреби, потребують допомоги на прогулянках). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальні послуги» чинники, що можуть зумовити складні життєві обставини: а) похилий вік; б) часткова або повна втрата рухової активності, пам`яті; в) невиліковні хвороби, хвороби, що потребують тривалого лікування; г) психічні та поведінкові розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин; ґ) інвалідність. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. В ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено вичерпний перелік заяв, які не можуть розглядатися судами, серед яких не вказано про факт здійснення догляду за інвалідом або за престарілим, який потребує постійного стороннього догляду. При таких обставинах суд вважає, що встановлення факту здійснення догляду та перебування фізичної особи на утриманні, не суперечить Закону і не порушує права, свободи та інтереси осіб та має для заявника юридичне значення. При цьому суд враховує пояснення представника заінтересованої особи виконавчого комітету Мукачівської міської ради та зауважує, що порядок встановлення здійснення догляду за особою, на який вказує представник заінтересованої особи, визначає механізм призначення і виплати компенсації особі, яка надає соціальні послуги з догляду за особою, в той час як в цьому випадку не ставиться питання про виплату такої компенсації. Оцінюючи досліджені докази, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] , яка є інвалідом І-Б групи загального захворювання, потребує стороннього догляду, дійсно перебуває під постійним доглядом заявника, тоді як встановлення цього факту необхідно заявнику для захисту і реалізації прав та інтересів [PERSON] , які передбачені чинним законодавством України. Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, є достатні підстави стверджувати, що встановлення цього факту має юридичне значення для заявника, напряму впливає на його права і обов`язки, а також законні інтереси особи, яка потребує постійного стороннього догляду, а тому підлягають судовому захисту. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] є обґрунтованими, такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, а відтак підлягають задоволенню.

Outcome: approved