Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

У травні [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, уточненим у подальшому до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (далі - ДНАП ОМР), Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (далі - АТ «Райффайзен Банк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради (далі - орган опіки та піклування ХРА ОМР), посилаючись на те, що 23 грудня 2003 року його мати [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , в якій вона зареєструвалася в 2004 році, а він в 2005 році, що підтверджується довідкою від 10 січня 2013 року. Зазначив, що 27 квітня 2007 року [PERSON] та [PERSON] умовили його та [PERSON] укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , за умовами якого власником квартири стала [PERSON] , яка запевнила, що квартира буде інвестуванням в їх бізнес, а укладення договору купівлі-продажу є формальним та у дійсності ніякого відчуження квартири не буде, оскільки він разом з матір`ю буде мешкати в квартирі, як мешкали раніше. Крім того, [PERSON] та [PERSON] повідомили їх про те, що після отримання прибутку, [PERSON] знову переоформить квартиру на [PERSON] . Вказував, що 27 квітня 2007 року, в день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, [PERSON] уклала з ВАТ «Райффайзен Банк» кредитний договір №014/0043/74/73990 та передала квартиру [ADDRESS] , в іпотеку банку. При цьому банк достовірно знав про те, що він та [PERSON] зареєстровані в спірній квартирі. Оскільки, [PERSON] не повернула банку кредитні кошти, то рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №2-4991/10 з [PERSON] було стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 630024,63 грн. 23 вересня 2010 року Київським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист №2-4991/10 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» грошових коштів. Постановою заступника начальника Першого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції від 23 лютого 2012 року в рахунок часткового погашення заборгованості за виконавчими документами квартира [ADDRESS] , була передана у власність АТ «Райффайзен Банк Аваль», а 24 лютого 2012 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» отримало свідоцтво на квартиру [ADDRESS] . Стверджував, що з приводу шахрайських дій вчинених відносно нього в СВП №1 Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №12013170470004418 за фактом вчинення злочину передбаченого ч.3 ст.190 КК України, а саме щодо заволодіння правом на спірну квартиру шляхом оману з боку [PERSON] та [PERSON] . Вказував, що [INFO] у нього родився син [PERSON] , який з дня народження став мешкати у спірній квартирі. [INFO] його мати, [PERSON] , померла. Крім того, [INFO] у нього також народився син [PERSON] , який з дня народження також став проживати разом з ними в спірній квартирі. Зазначив, що в 2016 році його діти були офіційно зареєстровані за постійним місцем свого проживання, а саме в квартирі [ADDRESS] . Згодом йому стало відомо, що його та його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , без його згоди було знято з реєстрації за місцем їх проживання. Посилаючись на порушення своїх прав та прав малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зняття його та малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з реєстрації за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати відповідача поновити реєстрацію місця його проживання та реєстрацію місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26 травня 2023 року у справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 30). Ухвалою суду від 28 червня 2023 року до участі у справі було залучено в якості співвідповідача АТ «Райффайзен Банк» та виключено з кола третіх осіб АТ «Райффайзен Банк» (т. 1 а.с. 117). Ухвалою суду від 07 вересня 2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (т. 1 а.с. 153). Ухвалою суду від 07 вересня 2023 року залишено без задоволення клопотання представника Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про закриття провадження по цивільній справі (т. 1 а.с. 155-156). Ухвалою суду від 04 грудня 2023 року по справі закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду (а.с.). Представник позивача, діючий на підставі ордеру від 14 червня 2023 року, в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі (т. 1 а.с. 121). Представник ДНАП ОМР, діюча на підставі довіреності від 26 квітня 2023 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні. Раніше надала відзив на позов в обгрунтування якого зазначила, що 10 серпня 2022 року до Департаменту звернувся представник АТ «Райффайзен Банк» Caпига М.М., діючий за довіреністю від 03 червня 2022 року з належним пакетом документів, зокрема із заявою власника житла про зняття [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування) від 10 серпня 2022 року, з метою зняття з зареєстрованого місця проживання зазначених осіб за адресою: [ADDRESS] . Після підтвердження права власності у заявника на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , Департаментом на підставі ч.1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», який набув чинності 01 грудня 2021 року та Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, який набрав чинності 14 березня 2022 року, було прийнято рішення про зняття з зареєстрованого місця проживання [PERSON] , та його малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Отже, Департамент приймав рішення про зняття з реєстрації місця проживання позивача та його малолітніх дітей відповідно до норм діючого законодавства, що підтверджується наступним. Механізм декларування/реєстрації місця проживання, зняття із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання визначено Законом України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" (далі - Закон) та Порядком. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 18 Закону зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них, така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Пунктом 6 Порядку визначено, що у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає:1) документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); 2) документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. У разі зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за заявою власника житла більше однієї особи до органу реєстрації подаються заява та документ або відомості, що підтверджують сплату адміністративного збору, окремо щодо кожної особи. Така заява може бути подана лише повнолітньою особою або законним представником малолітньої дитини. Вказувала, що у зв`язку з тим, що позивача було знято з реєстрації місця проживання разом з його дітьми, то відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону згода на їх зняття з реєстрації місця проживання від батьків не вимагається, а достатнім є лише заява власника житла. Враховуючи положення пункту 2 частини 1 статті 18 Закону, підпункту 5 пункту 50 та пункту 61 Порядку, для зняття з реєстрації місця проживання будь-яких осіб, що не є співвласниками відповідного житлового приміщення, необхідним є подання виключно заяви власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), документу, що посвідчує особу ( у разі особистого звернення), документу, що посвідчує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місця проживання (перебування) особи (осіб), що знімається, та документу, що підтверджує сплату адміністративного збору за надання відповідної адміністративної послуги. Все вищенаведене підтверджує те, що Департамент діяв в межах та у спосіб, встановлені законом, чітко дотримуючись передбаченого порядку зняття з реєстрації місця проживання за заявою власника житла (т. 2 а.с. 1-8, 41). Представник відповідача АТ «Райффайзен Банк», діючий на підставі довіреності від 06 липня 2022 року, та ордеру від 12 вересня 2022 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше надав відзив на позов, в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т. 1 а.с. 122, 123, 124, 134-137). Представник органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, діюча на підставі довіреності від 10 січня 2024 року, в судовому засіданні просила суд прийняти рішення з урахуванням інтересів дітей (т. 2 а.с. 42). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. При цьому, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», який набув чинності 01 грудня 2021 року (далі-Закон № 1871-IX) та Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, який набрав чинності 14 березня 2022 року (далі-Порядок), тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що АТ «Райффайзен Банк» є юридичною особою та дії на підставі Статуту (т. 1 а.с. 172-176). Встановлено, що 23 грудня 2003 року [PERSON] придбала за договором купівлі продажу квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,6 кв.м., в тому числі житловою 25.3 кв.м. (т. 1 а.с. 17). Згідно довідки про склад сім`ї та реєстрації №53 від 10 січня 2013 року в квартирі [ADDRESS] станом на 10 січня 2013 року були зареєстровані [PERSON] з 03 березня 2004 року та позивач [PERSON] з 15 квітня 2005 року (т. 1 а.с. 11). 27 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу від 27 квітня 2007 року, за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.18). Отже, [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] і ніхто її право на спірну квартиру не оскаржив. Встановлено, що 27 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0043/74/73990 від 27 квітня 2007 року, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 60095,00 доларів США (т. 1 а.с. 19-21). В той же день, 27 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір від 27 квітня 2007 року, за умовами якого [PERSON] в забезпечення виконання своїх зобов`язань по Кредитним договором №014/0043/74/73990 від 27 квітня 2007 року передала в іпотеку ВАТ «Райффайзен Банк» квартиру [ADDRESS] , яка належала останній на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2007 року (т. 1 а.с. 22-26). Встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №2-4991/10 з [PERSON] було стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 630024,63 грн. 23 вересня 2010 року Київським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист №2-4991/10 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» грошових коштів. Постановою державного виконавця Першого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції від 23 лютого 2012 року в рахунок часткового погашення [PERSON] заборгованості за виконавчими документами була передана у власність ВАТ «Райффайзен Банк» квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 15-16). 24 лютого 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого начальником Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 23 лютого 2012 року було посвідчено, що юридичній особі: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» належить на праві власності нерухоме майно, що складається з: квартири [ADDRESS] , про що було видано свідоцтво (т. 1 а.с. 14). 14 вересня 2020 року право власності АТ «Райффайзен Банк Аваль» на квартиру [ADDRESS] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.177-183). З матеріалів справи вбачається, що у позивача є двоє синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (т. 1 а.с. 46, 46 звор.). Встановлено, що 19 лютого 2016 року малолітній [PERSON] , [INFO] був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , а малолітній [PERSON] , [INFO] був зареєстрований в спірній квартирі 25 січня 2016 року. Отже, станом на 29 жовтня 2018 року крім [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 2016 року були зареєстровані діти позивача [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрацію №2252 від 29 жовтня 2018 року (т. 1 а.с. 12). Тобто, малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] були зареєстровані в спірній квартирі після того, як квартира була передана спочатку в іпотеку банку , а згодом у власність АТ «Райффайзен Банк». При цьому ніяких договірних відносин між позивачем та АТ «Райффайзен Банк» не існує. З матеріалів справи вбачається, що при житті колишній власник спірної квартири [PERSON] не оскаржувала право власності [PERSON] , а згодом і право власності банку на квартиру [ADDRESS] . Встановлено, що 10 серпня 2022 року АТ «Райффайзен Банк», як власник квартири [ADDRESS] звернулось до Департаменту з заявою про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання позивача [PERSON] та його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а саме із квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 165, 166-167, 187, 188-189, 193, 194-195). 10 серпня 2022 року позивач та його діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за рішенням Департаменту були зняти з реєстрації за місцем свого проживання, а саме: [ADDRESS] (а.с. 8, 9, 10). Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). За приписами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц зазначив, що: «Конституція України у статті 41 гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Одночасно стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду». Натомість неможливість позивача як власника здійснювати свої правомочності щодо володіння, користування та розпорядження квартирою через проживання в ній позивача необхідно розцінювати як порушення прав відповідача як власника житлового приміщення у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 127/7630/20. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням". 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», який регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні (далі- Закон , встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг. Відповідно до ст.1 Закону № 1871-IX дія цього Закону поширюється на громадян України, а також на іноземців та осіб без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, відповідно до їхніх прав та свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Дія цього Закону не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом. Декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила. Статтею 4 Закону № 1871-IX визначено, що особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування). Порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 7 Закону №1871-IX повнолітня особа декларує місце свого проживання самостійно. Дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за місцем проживання її батьків або інших законних представників чи одного з них без надання згоди такими особами. Дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за адресою іншого житла, ніж зареєстроване або задеклароване місце проживання її батьків або інших законних представників, за згодою батьків або інших законних представників чи одного з них, крім випадку, встановленого статтею 15 цього Закону. Декларування місця проживання дитини віком до 14 років здійснюється одним із її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. Згідно ст. 18 Закону №1871-IX зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини не здійснюється за заявою власника житла, якщо власником такого житла є один із батьків або інших законних представників дитини. Підпунктом 5 п.50 Порядку зазначено, що однією із підстав зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) є заява власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Тобто власник житла має право звернутися до Департаменту з заявою про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Відповідно до п.61 Порядку у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає:1) документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); 2) документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, при цьому права громадян не можуть бути скасовані. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що посадові особи Департаменту діяли відповідно до вимог діючого законодавства. Крім того, суд вважає, оскільки декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила, то зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) також не є підставою для її виселення, тобто позбавлення права на житло, оскільки особа може бути позбавлення права на житло тільки за рішенням суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовій збір в розмірі 1073,60 грн. Оскільки позивачу в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовій збір, який сплачений позивачем, не повертається (а.с. 1).

Outcome: dismissed