Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-07 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби, прокуратури м. Києва, ГУНП в м. Києві в якому просить, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, стягнути з Держави Україна за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на свою користь моральну шкоду у розмірі 700000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що СВ Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві та Київською місцевою прокуратурою № 10 неналежно здійснюється досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 42015140400000143 від 12.11.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України та № 17017140090000192 від 18.01.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, у яких позивач має процесуальний статус потерпілого. Зокрема, слідчими у зазначених кримінальних провадженнях тривалий час не проводяться необхідні слідчі дії, не повідомлено про підозру жодній особі, не встановлено частину осіб, які вчинили злочини відносно позивача. Крім того, позивач при обґрунтуванні наявності моральної шкоди посилається на невиконання органом досудового розслідування та прокуратурою ухвал слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва від 04.12.2017 (справа № 761/43752/17); від 06.04.2018 (справа № 761/12468/18); від 04.05.2018 (справа № 761/12457/18); від 04.05.2018 (справа № 12460/18); від 25.05.2018 (справа № 761/12463/18); від 26.06.2018 (справа № 761/12466/18) та ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2018 (справа № 757/40139/18к). Вказаними діями та бездіяльністю СВ Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві та прокуратури, позивачу [PERSON] було спричинено моральну шкоду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим у справі суддею визначено Матійчук Г.О. Ухвалою суду від 26.02.2021 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 24.03.2021 здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 12.08.2021 представник Київської міської прокуратури подав відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 16.08.2021 на адресу суду надійшла відповідь на відзив на позов, в якому позивач зазначає, що відповідач не спростував жодного наданого доказу зазначеного в позовній заяві. Відповідач зосереджує увагу суду на ухвалі суду, щодо внесення в ЄРДР та не спростовує належні та допустимі докази визнання протиправних дій судом, що не потребує доказування відповідно ст. 82 ЦПК України. Відповідач посилається на норми КПК, що є недоречним, не згадуючи за обов`язки покладені цим Кодексом саме на прокурора відповідно ст. 36. Крім того, відповідач зазначає, що прокурором надано вказівки в кримінальних провадженнях, але не надає суду на підтвердження належних доказів, що такі вказівки надавалися, виконані, якщо не виконані то застосовано закон про відповідальність за невиконання вказівок прокурора. Підсумовуючи наведене, позивач наголошував, що відповідач не спростував доводи позовної заяви, надавши належні докази не вчинення протиправних дій. Відповідач не спростував, що ним дотримано вимог ст.ст. 6, 13 Конституції України щодо ефективного захисту та доступу до правосуддя. Відповідач підтвердив, що дійсно кримінальні провадження перебувають під їх юрисдикцією і прокуратура є належним відповідачем у справі. Відповідач підтвердив що з 2015 року по даний час не завершено досудове розслідування, а справа не скерована до суду чим підтвердив строк 7 років перебування позивача у невизначеності, стресі, відірваним від звичайних справ, в постійному переживанні та хвилюванні, що погіршило загальний стан здоров`я. Представник відповідача ГУ НП в м. Києві 08.11.2021 направила на адресу суду відзив, з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У відзивах долучених до матеріалів справи представники відповідачів посилались на те, що позивач не довів належними і допустимими доказами фактів вчинення протиправних дій відповідачами, заподіяння позивачу моральної шкоди та не навів конкретних негативних явищ, які з ним стались внаслідок дій відповідачів, у зв`язку з чим просили в позові відмовити. Ухвалою суду від 09.11.2021 суддею Матійчук Г.О. заявлено самовідвід від розгляду вказаної справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим у справі суддею призначено Остапчук Т.В. Ухвалою суду від 08.06.2022 суддею Остапчук Т.В. заявлено самовідвід від розгляду вказаної справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим у справі суддею призначено Новака Р.В. Ухвалою суду від 09.08.2022 цивільну справу прийнято до провадження судді Новака Р.В. та призначено до розгляду за правилами позовного (загального) провадження. Ухвалою суду від 06.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представники відповідачів просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзивах. Заслухавши сторін по справі, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Судом встановлено, що слідчим відділом Шевченківського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42015140400000143 від 12.11.2015 за фактом розтрати службовими особами ДП «Укрконверс» майна підприємства шляхом подання до суду завідомо неправдивої заяви про фінансову неспроможність підприємства, чим заподіяно державі шкоду в особливо великих розмірах, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України. У ході досудового розслідування слідчим військової прокуратури Львівського гарнізону 02.02.2016 [PERSON] визнано потерпілим та допитано з приводу обставин вчинення відносно нього кримінального правопорушення. Останній пояснив, що він є приватним підприємцем, який орендував приміщення площею 430,5 кв.м. в цокольному поверсі будівлі колишньої кухні-їдальні колишнього військового містечка, що розташоване по [ADDRESS] , яке перебувало у власності ДП «Укрконверс». Так, 14.06.2005 Господарським судом м. Києва за заявою керівника ДП «Укрконверс» порушена справа № 43/464 про банкрутство даного підприємства. Відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 20.12.2005 затверджена мирова угода від 16.12.2005, згідно якої ТзОВ «Нафта-Трейд» погашає в повному обсязі борг ДП «Укрконверс» перед визнаними судом кредиторами в сумі 2989787,46 грн, перераховує для поповнення обігових коштів ДП «Укрконверс» 2248446,54 грн, що дозволить стабілізувати поточний фінансовий стан, а ДП «Укрконверс» передає у власність ТОВ «Нафта-Трейд» частину майна ДП «Укрконверс», серед іншого й приміщення площею 430,5 кв.м. в цокольному поверсі будівлі колишньої кухні-їдальні військового містечка, що знаходиться по [ADDRESS] . У подальшому, 13.01.2006 на підставі договору купівлі-продажу укладеного між ТзОВ «Нафта-Трейд» та ТОВ «Західна будівельна інвестиційна компанія», майно ТОВ «Нафта-Трейд», у тому числі вищевказане приміщення було відчужено на користь ТОВ «Західна будівельна інвестиційна компанія». Після набуття у власність ТОВ «Західна будівельна інвестиційна компанія» приміщення площею 430,5 кВ.м. в цокольному поверсі будівлі колишньої кухні-їдальні, яке орендувалось потерпілим, за рішенням нового власника було знищено, чим потерпілому [PERSON] було заподіяно велику матеріальну та моральну шкоду. У подальшому, 30.09.2016 підслідність у вказаному кримінальному провадженні, відповідно до вимог ст. 218 КПК України, визначена за слідчим відділом Шевченківського УП ГУНП у м. Києві. На теперішній час досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває. Крім того, слідчим відділом Шевченківського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017140090000192 від 18.01.2017, розпочатому за заявою [PERSON] , за фактом невиконання посадовими особами ДП «Укрконверс» рішення суду щодо сплати заборгованості в сумі 4239,67 грн., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. У ході досудового розслідування, 24.01.2017 [PERSON] визнано потерпілим та допитано з приводу обставин вчинення відносно нього кримінального правопорушення. Слідчим, у порядку ст. 93 КПК України надіслано запит до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції з метою отримання копій матеріалів виконавчих проваджень № 3635190, № 4674101, № 51968008, у тому числі стосовно стану виконання наказу Господарського суду Львівської області .№ 1/947-15/290 від 23.06.2007. Відповідно до інформації наданої Шевченківським відділом ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) встановлено, що на виконанні у вказаному відділі тричі перебував наказ Господарського суду Львівської області № 1/947-15/290 від 23.06.2007 про стягнення з ДП «Укрконверс» на користь [PERSON] боргу у сумі 4426,07 грн. Згідно даних, що містяться в АСВП, встановлено, що виконавче провадження № 51968008, 03.09.2018 закінчено у зв`язку з фактичним повним виконанням, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Оригінал виконавчого документу разом з постановою про закінчення виконавчого провадження направлено до Господарського суду Львівської області. Грошові кошти у сумі 4426,07 грн. перераховано на користь стягувача. На теперішній час досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)». Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою ( п. 33 рішення від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»). У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (ст. 55 Конституції України).(Постанова Верховного Суду від 28.03.2018 Справа № П/9901/370/18). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. (ст.55 Конституції України). У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. (п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про вілшкодування моральної (немайнової) шкоди»). В пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Збитками(майновою шкодою) є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Збитки відшкодовуються у повно обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі(ст.22 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана в тому числі внаслідок процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Для настання відповідальності перед позивачем обов`язковою умовою є визнання наведених рішень незаконними та їх подальше скасування, а також визнання дій або бездіяльності таких органів (посадових осіб) протиправними. Вина є підставою для відповідальності. Відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» здійснюється за рахунок державного бюджету. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19). Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом ч. 2 ст. 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст..81 ЦПК України). У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В порушення вимог вищенаведених процесуальних норм, позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями посадової особи та наслідками, зазначеними позивачем у позові. Сам факт тривалого досудового розслідування кримінальних проваджень, в яких позивача визнано потерпілим, не свідчить про протиправність дій службових осіб Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві та Київської міської прокуратури, завдання моральної шкоди [PERSON] . Відтак, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.11.2022 у справі № 757/35254/20-ц. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не доведено ті обставини на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed