Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Савранської селищної ради Одеської області, обґрунтовуючи вимоги тим, що 01.07.1990р. він був прийнятий в члени колгоспу «Україна», який знаходився в с.Вільшанка, Савранського району, Одеської області, де працював до 18.03.1995р., вибувши у зв`язку з переміною місця роботи; 17.05.1999р. він був прийнятий в члени КСП «Україна» (с.Вільшанка), де працював до 28.01.2000р. Позивач зазначає, що 16.08.1995р. Вільшанською сільською радою народних депутатів Савранського району Одеської області КСП «Україна» було передано у колективну власність на постійне користування земельні ділянки для виробництва товарної продукції. Звернувшись до архівного відділу Подільської районної державної адміністрації (Подільської районної військової адміністрації) Одеської області, позивач дізнався, що у списку громадян членів КСП «Україна», які мають право на отримання земельної частки (паю) він не значиться, у журналі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Савранською РДА Одеської області по КСП «Україна» відомостей про виготовлення сертифікату на його ім`я немає. Також, він отримав архівний витяг з рішення Дев`ятої (позачергової) сесії ХХІІІ скликання Вільшанської сільської ради Савранського району Одеської області від 14.03.2000р. №34 «Про затвердження рішення комісії по розподілу земель резервного фонду сільської ради» про видачу сертифікатів на земельний пай 27 особам, серед яких він значиться по списку за №22. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 2,25 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) за рахунок земель колишнього КСП «Україна», що знаходилось в с.Вільшанка, Савранського району, Одеської області. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, а справу розглянути за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, подав до суду відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність в матеріалах справи рішення про передачу земель резервного фонду у колективну власність КСП «Україна» чи в колективну власність новоприйнятих членів цього КСП. Також, відповідач вказав на те, що позивачем пропущено строк, в межах якого особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права. З огляду\~на положення\~ч.1\~ст.223\~ЦПК України\~суд вважає,\~що неявка\~належним чином\~повідомлених про\~розгляд справи\~учасників справи\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті; при цьому, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, дійшов висновку про те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, належним чином доведені і відповідачем не спростовані. При вирішенні питання щодо застосування позовної давності, про яку заявлено відповідачем, суд керується вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд у постанові від 03.11.2021р. по справі №540/1100/18 дійшов такого висновку. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому, поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.09.2021р. по справі №181/257/19. З огляду на зазначене, наслідки спливу строку позовної давності застосуванню не підлягають. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved