Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про поновлення на роботі. У своїй позовній заяві просив суд: - скасувати наказ Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» №204-к від 16 лютого 2022 року «Про звільнення [PERSON] »; - поновити [PERSON] на посаді керівника служби супроводження роботи керівництва Виконавчої дирекції з персоналу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» з 17 лютого 2022 року; - стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свою позовну заяву обґрунтував тим, що 30.10.2013 року [PERSON] було прийнято на роботу у ДП «НАЕК «Енергоатом» на посаду керівника служби президента. В подальшому, а саме 03.1.2020 року [PERSON] було переведено на посаду керівника служби супроводження роботи керівництва Виконавчої дирекції з персоналу. 17.02.2022 року було припинено повноваження та звільнено із займаної посади [PERSON] , керівника служби супроводження роботи керівництва Виконавчої дирекції з персоналу на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України згідно з наказом від 16.02.2022 № 204-к. Позивач не погоджується із звільненням та звернувся з вказаним позовом до суду. Ухвалою суду від 30 серпня 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 31 серпня 2023 року було виправлено описку в ухвалі суду від 30 серпня 2023 року. 24 жовтня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що сторона відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, просять відмовити. 31 жовтня 2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, зі змісту якої вбачається, що представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги, заперечує обставини, викладені у відзиві. 06 листопада на адресу суду надійшли заперечення від представник відповідача. 14 листопада 2023 року на адресу суду надійшли письмові заперечення від представника позивача. 23 січня 2024 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Позивач зі своїм представником в судовому засіданні просили суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. 30 жовтня 2013 року [PERSON] прийнято на роботу у Державному підприємстві «НАЕК «Енергоатом» на посаду керівника служби президента згідно з наказом від 29.10.2013 № 864-к. 03 листопада 2020 року [PERSON] було переведено на посаду керівника служби супроводження роботи керівництва Виконавчої дирекції з персоналу згідно з наказом від 02.11.2020 № 1213-к. 17 лютого 2022 року було припинено повноваження та звільнено із займаної посади [PERSON] , керівника служби супроводження роботи керівництва Виконавчої дирекції з персоналу на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України згідно з наказом від 16.02.2022 № 204-к. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, Позивача було звільнено з посади «керівник служби супроводження роботи керівництва Виконавчої дирекції з персоналу» на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України - у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб. Під час розгляду справи, представником позивача неодноразово було звернуто увагу суду на те, що Позивач є штатним працівником, а не є посадовою особою згідно чинного законодавства, оскільки: - по-перше, Позивач на момент звільнення не був керівником Відповідача, не входив до складу наглядової ради або виконавчого органу підприємства, а тому не міг бути звільнений за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України; - по-друге, Позивач не був посадовою особою у розумінні частин 2, 3 ст. 65 ГК України, ч. 1 ст. 89 ГК України, п. 15 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства», де посадовими особами визначено керівника підприємства, головного бухгалтера, членів наглядової ради або виконавчого органу; - по-третє, статутом та посадовою інструкцією Позивача не визначено як посадову особу; - по-четверте, до посадових обов`язків Позивача не входили організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції. Щодо вказаного суд зазначає наступне. Верховний Суд в Постанові від 22.03.2023 року по справі №761/24920/20 з посиланням на Постанову Верховного Суду від 23.01.2023 року по справі №766/23789/19 зробив висновок, що «відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. Проте вказане стосується посадових осіб - членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового керівника, на яких при призначенні на посаду покладаються функції по управлінню за рішенням власника або уповноваженого органу в межах своїх повноважень. Щодо інших посадових осіб, то розірвання з ними трудового договору має відбуватись на інших підставах, встановлених трудовим законодавством, що також передбачає дотримання відповідних встановлених цим законодавством гарантій. При цьому віднесення статутом товариства певної посади до категорії «посадових осіб» не є підставою для визнання її такою, до якої застосовується положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.» Тобто, за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України може бути звільнено дуже вузьке коло посадових осіб - лише членів виконавчого органу або одноособового керівника юридичної особи. Жодна інша посадова особа не може бути звільнена за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Заслуговує на увагу те, що відповідно до ч. 3 ст. 65 ГК України керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ГК України управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства. Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про акціонерні товариства» посадові особи органів акціонерного товариства - фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Отже, ГК України та ЗУ «Про акціонерні товариства» дають норми прямої дії та наводять перелік посадових осіб, якими є головний бухгалтер, члени виконавчих органів та керівник. Позивач не віднесений до цієї категорії працівників, а тому на переконання суду, не є посадовою особою Відповідача та не міг бути звільнений за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Верховний Суд в Постанові від 17.07.2019 по справі № 760/5132/16-ц вказав, що системний аналіз норм закону, яким були внесені зміни, у тому числі до Господарського кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства», дає підстави для висновку, що термін «посадові особи» законодавцем вжито в значенні керівників суб`єктів господарювання - господарських товариств, а тому додаткова підстава припинення трудового договору, визначена у пункті 5 частини першої статті 41 КЗпП України підлягає застосуванню саме до керівників господарських товариств, оскільки керівник, крім того, що являється найманим працівником, одночасно виступає виконавчим органом господарського товариства, та є єдиною категорією працівників, які призначаються та оформлюють трудові відносини з товариством на підставі рішення засновників, тоді як з рештою працівників товариства трудовий договір укладає його керівник. Верховний Суд в Постанові від 22.07.2020 по справі № 569/15101/16-ц. вказав, що норму ч. 1 ст. 41 КЗпП України доповнено пунктом 5 на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 р. № 1255-VII. Метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) підприємств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (стаття 44 КЗпП України). Одночасно зі змінами до ст. 41 КЗпП України цим Законом було внесено зміни до ч. 3 ст. 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. Вказаний Закон не містить жодних обмежень щодо спеціального кола суб`єктів. Зазначене свідчить, що положення пункту 5 статті 41 КЗпП України регулюють припинення повноважень та звільнення посадових осіб виконавчих органів юридичної особи та посилення їх матеріальної відповідальності і відповідно не можуть бути застосовані для звільнення інших працівників юридичної особи, окрім працівників, які входять до її виконавчих органів. На підставі зазначених висновків Верховного Суду, здійсненого на основі аналізу релевантних норм права (ст. 65, 89 ГК України, ст.2 ЗУ «Про акціонерні товариства»), які розкривають зміст поняття «посадова особа» стає очевидним, що звільнення за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України можливе лише щодо керівних органів юридичної особи: директор/президент/одноособовий керівник та учасники колективного виконавчого органу. Оскільки Позивач займав посаду керівника служби супроводження роботи керівництва Виконавчої дирекції з персоналу, до його трудових функцій не входило управління майном Відповідача, тобто не був одноособовим керівником чи членом колективного виконавчого органу. Також вказані висновки підтверджується наступним. Відповідно до п. п. 1, 9 Статуту ДП «НАЕК «Енергоатом», затвердженого Постановою КМУ № 302 від 24.02.2021 року, Відповідач є державним комерційним підприємством, юридичною особою публічного права, заснованою на державній власності, функції з управління якою виконує Кабінет Міністрів України. Відповідно до п. 47 Статуту ДП «НАЕК Енергоатом» були утворені такі органи управління як Наглядова рада та Президент. Відповідно до п.п. 16 п. 64 Статуту президент призначає на посади та звільняє з посад керівників структурних та відокремлених підрозділів підприємства. При цьому, відповідно до п. 70 Статуту Президент, віце-президенти, головний бухгалтер, генеральні директори/директори відокремлених підрозділів підприємства та їх заступники, члени наглядової ради, керівник уповноваженого підрозділу (особа) з питань запобігання та виявлення корупції, а також інші особи, які виконують організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції, є посадовими особами підприємства. Проте Позивач не відноситься до таких осіб, оскільки серед його повноважень немає ні організаційно-розпорядчих, ні адміністративно-господарських, що слідує з його посадових обов`язків та функцій його структурного підрозділу. Відповідно до п. 1.5 Посадової інструкції, затвердженої 12.08.2021 року (надалі - Посадова інструкція) керівник служби супроводження роботи керівництва призначається на посаду та звільняється з посади президентом ДП «НАЕК «Енергоатом» з дотриманням вимог чинного трудового законодавства України на підставі наказу. Відповідно до п. 5.1 Посадової інструкції керівник служби супроводження роботи керівництва безпосередньо підпорядковується виконавчому директору з персоналу та перебуває в оперативному управлінні президента Компанії. Відповідно до п. п. 1.3, 1.4 та 1.5 Положення про виконавчу дирекцію з персоналу, затверджену 18.01.2021 року (надалі - Положення про виконавчу дирекцію) виконавча дирекція з персоналу є структурним підрозділом Дирекції і перебуває у безпосередньому підпорядкуванні президента ДП «НАЕК «Енергоатом». Виконавча дирекція з персоналу створюється і ліквідується наказом президента ДП «НАЕК «Енергоатом». Відповідно до п. 3.1.1 Положення про виконавчу дирекцію з персоналу Керівництво виконавчою дирекцією з персоналу здійснює Виконавчий директор з персоналу. Відповідно до п. 3.1.2 Положення про виконавчу дирекцію з персоналу керівник служби супроводження роботи керівництва виконавчої дирекції з персоналу перебуває у безпосередньому підпорядкуванні виконавчого директора з персоналу. Отже, служба супроводження роботи керівництва є структурним підрозділом Виконавчої дирекції з персоналу. Відповідно до п. 17 Статуту Відповідач має у своєму складі виробничі структурні підрозділи (виробництва, відділення, цехи, дільниці, лабораторії, бюро тощо) і функціональні структурні підрозділи апарату управління (дирекції, департаменти, управління, відділи, служби тощо) та інші підрозділи. Тобто, Виконавча дирекція є структурним підрозділом Відповідача, а Служба входить до складу цього структурного підрозділу. А Позивач перебував у розпорядженні Виконавчого директора з персоналу, який в свою чергу підпорядковувався Президенту. Тому, в розумінні ст.65 ГК України саме «виконавчий директор з персоналу», який очолює Виконавчу дирекцію, є керівником структурного підрозділу. Позивач же є повністю підзвітний та підконтрольний виконавчому директору, а ввірена йому служба займає підпорядковане становище відносно Виконавчої дирекції. В контексті Постанови Верховного Суду від 01.12.2021 року по справі № 761/24929/20 саме виконавчий директор є посадовою особою, тоді як Позивач під цю категорію уже не підпадає, оскільки є простим підлеглим працівником Виконавчої дирекції з персоналу. З урахуванням вищевикладеного, суд зауважує наступне. Досліджуючи зміст положень п.5 ч.1 ст.41 КЗпП вбачається, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб. Заслуговує на увагу те, що в такому випадку, розірванню трудового договору повинно передувати припинення повноважень посадової особи - тобто повноважень «керівника служби супроводження роботи керівництва Виконавчої дирекції з персоналу». Потім, після припинення повноважень посадової особи здійснюється розірвання трудового договору з працівником, яку цю посаду займав. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в Постанові від 08.12.2021 року по справі № 663/3629/19 де вказав, що умовою для звільнення працівника, який є посадовою особою, за цією статтею КЗпП України є - припинення повноважень цієї посадової особи. Тобто припинення повноважень має відбуватися відповідно до чинного законодавства та передувати звільненню, оскільки поняття «припинення повноважень» не є тотожним поняттю «звільнення». Тобто, потрібно зважати на те, що «посадова особа» - це категорія, а не реальний працівник, а тому перед звільненням Позивача повинні були бути припинені повноваження посадової особи, чого здійснено не було. При цьому працівник може і продовжувати працювати після припинення повноважень посадової особи. Фактично в цьому випадку будуть припинено його повноваження і він не зможе виконувати посадові обов`язки, проте це не обов`язково веде до розірвання трудового договору та звільнення такого працівника. Проте, з наказу про звільнення видно, що було припинено повноваження саме Позивача як працівника, а не повноваження посадової особи, що вказує на те, що Позивач був звільнений із займаної посади без припинення повноважень посадової особи, що суперечить п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України. З точки зору ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За змістом ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З урахуванням порушених трудових прав позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині позову щодо скасування наказу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» №204-к від 16 лютого 2022 року «Про звільнення [PERSON] », що призвело до порушення трудового права позивача, а також відновлення становища, яке існувало до такого порушення, шляхом поновлення позивача на раніше займаній посаді -керівника служби супроводження роботи керівництва Виконавчої дирекції з персоналу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» з 17 лютого 2022 року. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», надалі за текстом Постанова № 100, вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Таким чином, при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середня заробітна плата Позивача повинна обчислюватись виходячи з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи. Починаючи з 14 грудня 2021 року по 15 січня 2022 року Позивач перебував у відпустці згідно Наказу №1054-в від 14.12.2021 року. Таким чином у грудні було лише 9 робочих днів за період з 01 грудня 2021 року по 13 грудня 2021 року. З 17 січня 2022 року по 02 лютого 2022 року Позивач перебував у щорічній відпустці згідно Наказу №42-в від 17.02.2022 року, під час якої захворів, і з 21 січня 2022 року по 02 лютого 2022 року перебував на лікарняному згідно електронних листків непрацездатності. Єдиний день, не охоплений вказаними документами є 16 січня 2021 року - неділя, вихідний. Таким чином, у січні Позивач не мав робочих днів. Отже, загальна кількість робочих днів у розрахунковому періоді (за грудень 2021 та січень 2022 рік) становить 9 днів. Відповідно до розрахункових листів та довідки про доходи, виплати за розрахунковий період (за два місяці, які передували звільненню), які є основою для розрахунку середнього заробітку становлять 307 229,70 грн.: - за грудень 2021 року - 274 088,19 грн. (461 707,89 грн. - 187 619,70 грн. (щорічна відпустка), - за січень 2022 року - 33 141,51 грн. (228 013,31 грн. - 116 189,80 грн. щорічної відпустки - 78 682,00 грн. матеріальної допомоги). До розрахункового періоду включено лише 9 фактично відпрацьованих днів за розрахунковий період та враховано лише суми заробітної плати. Таким чином, середньоденний заробіток Позивача становить 34 137,00 грн. (307 229,70 грн. / 9 робочих днів). За період з 18 лютого 2022 року по 05 березня 2024 року налічується 532 робочі дні. Відповідно до п. 5 Постанови № 100 основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цієї Постанови визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий п. 8 Постанови № 100).Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій п. 8 Постанови № 100). Судом враховано, що час вимушеного прогулу складає, з урахуванням норм ст. 53 КЗпП України: 532 робочих днів = 18 160 884 грн., що підлягають стягненню відповідача на користь позивача. Відповідач у своїх запереченнях вказував, що із суми середнього заробітку слід вирахувати виплачену вихідну допомогу у розмірі 1 055 990,70 грн. Верховний Суд в Постанові від 16.02.2022 року по справі № 463/3590/20 виплата працівнику вихідної допомоги при звільненні та допомоги по безробіттю не є підставою для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу шляхом вирахування цих сум. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 08.02.2022 року по справі №755/12623/19 вказала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин Всупереч твердженням Відповідача, вихідна допомога не покриває визначений проміжок часу, а виплачується одномоментно при звільненні. Виплата вихідної допомоги не звільняє від обов?язку виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу при незаконному звільненні Позивача. Таким чином, твердження Відповідача у частині обмеження середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та не заслуговують на увагу. Щодо клопотання про застосування наслідків позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Статтею 234 Кодексу передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, місцевий загальний суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, Вказують, що 17.02.2022 Позивачу було вручено конію наказу про звільнення. Отже, місячний строк на його оскарження сплив 18.03.2022. Позивач звернувся до суду із даним позовом у травні 2023 року, тобто із пропуском встановленого законом строку більше, ніж на один рік. На заперечення вказаних доводів стороною позивача було зауважено наступне. Відповідач прийняв спірний Наказ №204-к про звільнення Позивача 16.02.2022 року. 24.02.2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення рф в Україну, у зв?язку із чим на території України було оголошено воєнний стан. У момент початку повномасштабного вторгнення Позивач проживав у місті Києві, а його представник - у міста Буча. З метою збереження своїх життів, 24.02.2022 року Позивач (проживаючий в м. Києві) та її представник (проживаюча в м. Буча) були змушені евакуйовуватись до більш безпечних регіонів України. Верховний Суд в Постанові від 23.01.2023 року по справі №496/4633/18 вказав, що «Верховний Суд вважає, що така обставина як введення воєнного стану в Україні та/або факт того, що місцезнаходження позивача згідно з повідомленою ним суду адресою с зоною активних бойових є очевидними та допускають можливість для суду на власний розсуд визнати поважними такі причини неотримання повного тексту судового рішення суду першої інстанції». Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 року місто Київ визнано територією, де велися активні бойові дії у період з 24.02.2022 по 30.04.2022 року. Таким чином, у зв`язку із активними бойовими діями, які були розпочаті 24.02.2022 року за місцем проживання Позивача та його представника, ще до закінчення перебігу основного строку на звернення до суду, у Позивача виникли обстави непереборної сили ,які унеможливили його звернення до суду у встановлений строк. Тому, лише у травні 2022 року, після стабілізації ситуації у м. Києві та Київській області Позивач зміг звернутися до Господарського суду міста Києва із позовом. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2022 року було відкрито провадження по у справі. Позов було подано до суду господарської юрисдикції виходячи із актуальної на той момент позиції Верховного (наприклад, Постанова Верховного Суду від 27.01.2022 року по справі № 577/3759/20). Проте, під час розгляду справи позиція Верховного Суду змінилась і у Постанові від 22.03.2023 року по справі №761/24920/20 Верховний Суд вказав, що такий спір слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Таким чином, Позивач діяв відповідно до обставин та судової практики, що існували у день звернення до суду із первісним позовом та саме у зв?язку із цим позов було подано до Господарського суду міста Києва. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 року провадження по справі було закрито у зв?язку із тим, що даний спір відноситься до цивільної юрисдикції. Відтак, у період з 16.05.2022 по 16.05.2023 року даний спір знаходився на розгляді Господарського суду міста Києва, а позовна заява подавалась відповідно до актуальної на той момент позиції Верховного Суду. Заявити одночасно два позови і до суду цивільної юрисдикції, і до суду господарської юрисдикції Позивач не міг в силу припису п. 2 ч. 2 ст. 44 ЦПК України. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позивачем було пропущено строк з поважних причин, та вказане не є підставою для застосування наслідків позовної давності. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступного висновку. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд відповідно до ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Суд зауважує, що відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі ст. ст. 11, 15, 16 ЦК України, Загальної декларації прав людини, Конституції України, ст. ст. 1, 41, 147-1, 148, 149, 235 КЗпП України, Конвенції Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: approved