Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

02.01.2024 року до Гайворонського районного суду Кіровоградської області з позовом звернувся заступник керівника Голованівської окружної прокуратури в інтересах держави до [PERSON] , Гайворонської міської ради Голованівського району Кіровоградської області про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права, скасування реєстрації земельної ділянки. Позов мотивовано тим, що рішенням Соломіївської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області №246 від 21.05.2014 надано [PERSON] дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі загальною площею 0,1 га у тому числі по угіддях - 0,1 га для будівництва житлового будинку за адресою [ADDRESS] , громадської забудови і сільськогосподарського призначення Соломіївської сільської ради. У подальшому рішенням Соломіївської сільської ради № 288 від 27.01.2015 затверджено [PERSON] проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки та передано її у власність за рахунок земель житлової та громадської забудови. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18.02.2015 державним реєстратором Гайворонського районного управління юстиції Кіровоградської області проведено реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 3521185100:52:000:0227, за., як підставу для її вчинення вказано рішення Соломіївської сільської ради №282 від 27.01.2015. Встановлено, що вказана земельна ділянка віднесена до земель водного фонду, розташована в прибережній захисній смузі річки Південний Буг в с. Соломія, а тому неправомірно передана у власність [PERSON] як земельна ділянка житлової та громадської забудови. Згідно з приписами до ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад», територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою. На даний час Гайворонська міська рада в силу закону виступає правонаступником всіх прав та обов`язків Соломіївської сільської ради. Крім того, на даний час встановлено, що [PERSON] , [INFO] згідно запису про державну реєстрацію смерті №217 від 10.12.2020 помер. Згідно даних Спадкового реєстру та приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу по смерті [PERSON] 1949 року народження заведено спадкову справу №23/2021. Єдиним спадкоємцем за законом є його дочка [PERSON] та яка спадщину прийняла подавши заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Разом з тим, свідоцтво про право на спадщину на спірну земельну ділянку нотаріусом не видавалось. Таким чином [PERSON] , незважаючи на те що нею не було отримано свідоцтво про право на спірну земельну ділянку в порядку спадкування, є належним відповідачем у даній справі як спадкоємець [PERSON] за законом. Представник позивача зазначає, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать у тому числі землі водного фонду. Вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів. Так як річка Південний Буг має площу водозбору понад 50 тис. квадратних кілометрів вона відноситься до великих річок України. Ширина прибережної захисної смуги для великих річок становить 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій, окрім земель морського і внутрішнього водного транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених ВК України. До земель водного фонду належать земельні ділянки, в тому числі зайняті прибережними захисними смугами. Відповідно до інформації Регіонального офісу водних ресурсів у Кіровоградській області річка Південний Буг водозабірною площею 50 тис квадратних кілометрів належить до великих річок України. Нормативно визначена ширина прибережної захисної смуги для великих річок становить 100 метрів. Згідно з картою Google земельна ділянка із кадастровим номером 3521185100:52:000:0227 розташована в безпосередній близькості від водного об`єкта річка Південний Буг (відстань від урізу води до спірної земельної ділянки менше 100 метрів). ДНВП «Картографія» проведено роботи з відтворення координат поворотних точок земельної ділянки, що має кадастровий номер 3521185100:52:000:0227 та нанесення ліній урізу води та умовної прибережної захисної смуги річки Південний Буг. Таким чином на підставі вищенаведених документів та даних Державного земельного кадастру України можна дійти до обґрунтованого висновку, що земельна ділянка з кадастровим номером 3521185100:52:000:0227 повністю входить в 100 метрову зону прибережної захисної смуги річки Південний Буг та фактично в силу закону та місця розташування є частиною земель водного фонду, а отже не може перебувати у приватній власності окремого громадянина. З огляду на приналежність спірної земельної ділянки до земель водного фонду, Соломіївською сільською радою при надані її у власність було грубо порушено вимоги статті 122 Земельного кодексу України, оскільки на час прийняття рішень з даного питання було лише в компетенції Кіровоградської обласної державної адміністрації, а після 27.05.2021 Гайворонської міської ради. Тобто вказана земельна ділянка віднесена до земель водного фонду, розташована в прибережній захисній смузі річки Південний Буг в с. Соломія, а тому неправомірно передана у власність відповідачу як земельна ділянка житлової та громадської забудови. Просить суд визнати недійсним рішення Соломіївської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області № 288 від 27.01.2015, яким затверджено [PERSON] проект землеустрою земельної ділянки, кадастровий номер 3521185100:52:000:0227, площею 0,1000 га.; скасувати державну реєстрацію речового права - права власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), здійсненого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис - 8768664 щодо земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером 3521185100:52:000:0227 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 577211635211); скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3521185100:52:000:0227 площею 0,1 га, вчинену у Державному земельному кадастрі; стягнути з відповідачів на користь Кіровоградської обласної прокуратури понесені судові витрати. Ухвалою від 04.01.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання 02.02.2024 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Медвідя В.А. надійшов відзив на позовну заяву в якому представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі з підстав обрання прокурором неефективного способу захисту прав територіальної громади. Зазначає, якщо право власності особи (в даному випадку - держави), порушене тим, що право власності на земельну ділянку водного фонду зареєстроване за іншою особою, то належним способом захисту, у такому разі, є вимога про витребування земельної ділянки з володіння добросовісного чи недобросовісного набувача (відновлення в реєстрі запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно за державою). Беручи до уваги, що земельна ділянка водного фонду зайнята та зареєстрована на праві власності за фізичною особою (що є підтвердженням вибуття земельної ділянки з володіння держави), то зайняття ділянки та наявність державної реєстрації права власності на земельну ділянку є порушеннями права власності, яке пов`язане з позбавленням держави володіння земельною ділянкою, а тому захист порушених прав держави у такому разі повинен здійснюватись виключно з використанням віндикаційного, а не негаторного, способу захисту. З наведеного слідує, що вимога про фактичне повернення земельної ділянки є вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), а підстав вважати позовні вимоги про витребування спірної земельної ділянки на користь держави негаторним позовом - не вбачається, як і немає підстав для висновку про відсутність строку давності при зверненні з негаторним позовом. 05.02.2024 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву в якій представник позивача зазначає, що відзив на позовну заяву мотивується тим що доводи прокурора ґрунтуються на невірному тлумаченні положень Цивільного кодексу України, є безпідставними, а обораний прокурором спосіб захисту права власності на спірну ділянку суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Підставою для вказаного твердження представник відповідача вважає те, що Великою Палатою Верховного Суду сформовано нову правову позицію, викладену в постанові від 18 січня 2023 року, справа № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20). Так, твердження про те що наведена представником відповідача позиція ВС, з приводу спірних правовідносин є останньою та остаточною та такою яка спростовує обгрунтованість позовних вимог прокурора не відповідає дійсності, оскільки схожі обставини також були предметом перегляду зокрема Великою Палатою Верховного Суду у справі № 554/10517/16-ц від 20.03.2023, ВС у справі № 910/7987/22 від 01.11.2023 .в яких суд від реально сформованих позицій не відступив та і на далі підтримує спосіб захисту обраний прокурором у схожих правовідносинах. Крім того, вказівка у відзиві на позовну заяву про відступ від раніше встановленої судової практики, щодо розмежування віндикаційного та негаторного позовів в частині обрання неналежного способу захисту порушеного права власності держави на спірну земельну ділянку, є спробою ввести суд та учасників в оману, що стає очевидним при вивченні самого тексту відповідної постанови ВП ВС від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17. Прокурором вимога про витребування майна чи реєстрацію права власності на земельну ділянку за державою чи органом місцевого самоврядування не ставилась взагалі, оскільки перешкоди у користуванні та розпорядженні майном усуваються шляхом визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права та скасування реєстрації земельної ділянки, що дає змогу вважати дану позовну заяву негаторною, додаткове визнання права власності за органом місцевого самоврядування у даному випадку не потрібне з огляду на сам правовий статус земельної ділянки (може перебувати лише у державній чи комунальній власності) та безумовну неможливість виникнення на неї приватного власника чи користувача за певних умов. Фактично вимога про знесення збудованих об`єктів нерухомості на земельній ділянці прокурором не ставилась, оскільки питання знаходження об`єктів нерухомості на земельній ділянці Гайворонської міської ради може бути вирішено без застосування даного заходу, з метою дотримання пава на мирне володіння майном. 21.02.2024\~року на\~адресу суду\~від представника\~відповідача [PERSON] \~адвоката Медвідя\~В.А.\~надійшло заперечення\~на відповідь\~на відзив\~в якому\~представник відповідача\~зазначає,\~що прокурор неухильно продовжує хибно тлумачити положення Цивільного кодексу України щодо способів захисту порушеного права власності держави. Так, у своїй відповіді на відзив він зазначає, що «незаконне заволодіння землями водного фонду приватними особами є неможливим, а зайняття земельних ділянок водного фонду, як і наявність державної реєстрації права власності на земельні ділянки водного фонду, є порушеннями права власності, які не пов`язані з позбавленням володіння. У такому разі, позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісового фонду». Проте такий висновок є надуманим, оскільки земельні ділянки, як правило, витребовуються з володіння фізичних та юридичних осіб, яким вони належать на праві приватної власності, а наявність державної реєстрації права власності на земельні ділянки за фізичними та юридичними особами підтверджує володіння ними цими земельними ділянками. Більше того, такий висновок прокурора суперечить принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю, який був сформульований Верховним Судом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц) (Постанова Великої палати ВС у постанові від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16-ц) (Постанова Великої Палати ВС у постанові від 18 січня 2023 року, справа № 488/2807/17), та суті віндикації (витребування майна з чужого володіння), яка полягає у реєстрації права власності на нерухоме майно за власником, якщо власник був позбавлений володіння нерухомим майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). З наведеного слідує, що віндикаційні і негаторні позови (вимоги) є взаємовиключними, а тому вказані вимоги не можуть бути зміксовані і заявлені в одному позові (об`єднані в одній позовній заяві). Не може бути вимоги "усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом фактичного повернення земельної ділянки". Бо визнання недійсним рішення про передання у власність земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності має на меті якраз повернення земельної ділянки з володіння добросовісного чи недобросовісного набувача у власність держави (відновлення в реєстрі запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно за державою). Таке "схрещування позовних вимог" і винайдення "гібридного способу захисту порушених прав та інтересів держави" є прикладом неналежного способу захисту порушених прав. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. В своїй відповіді на відзив, прокурор не спростував мотивованих аргументів відзиву щодо застосування до спірних правовідносин правової позиції Великої Палати Верховного суду, яка викладена у постанові від 18 січня 2023 року, справа № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) правові висновки якої, окрім іншого, зводяться до того, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном яке визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння. З огляду на викладене, вимоги прокурора про визнання недійсним рішення про передання у власність земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності спрямовані на фактичне повернення земельної ділянки з володіння набувача на користь держави тобто по своїй суті є вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Таким чином, вважати позовні вимоги про витребування спірної земельної ділянки на користь держави негаторним позовом - є помилковим, як і немає підстав для висновку про відсутність строку давності при зверненні з негаторним позовом. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23.02.2024 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Вжито заходи забезпечення позову шляхом: 1) накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3521185100:52:000:0227, адреса: [ADDRESS] та заборони органам та посадовим особам, які проводять реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3521185100:52:000:0227; 2) заборонено органам Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та посадовим особам, які проводять державну реєстрацію земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3521185100:52:000:0227. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23.02.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Гайворонської міської ради Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву до суду не надіслав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник відповідача адвокат Медвідь В.А. в судовому засіданні просив в позові відмовити, оскільки прокурором вибрано невірний спосіб захисту, а також заявив клопотання про застосування строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 352589107 від 01.11.2023 вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер 3521185100:52:000:0227, площею 0,1 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , дата державної реєстрації 18.02.2015 на підставі рішення Соломіївської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області № 288 від 27.01.2015 належить [PERSON] (а.с. 24-25). З рішення Соломіївської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області № 246 від 21.05.2014 вбачається, що таким надано дозвіл [PERSON] на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки натурі загальною площею 0,10 га по [ADDRESS] для будівництва будинку за рахунок земель житлової та громадської забудови і сільськогосподарського призначення Соломіївської сільської ради (а.с. 26). З рішення Соломіївської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області № 288 від 27.01.2015 вбачається, що таким затверджено проект землеустрою, розроблений ПП «Геопроект» щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 352115100:52:000:0227, площею 0,1 га в [ADDRESS] , за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 27). З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-3501559262015 від 16.01.2015 (а.с. 28-32) наданого на заяву [PERSON] щодо земельної ділянки кадастровий номер 352115100:52:000:0227, площею 0,1 га вбачається, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки виготовлено 24.12.2014 ТОВ «Кіровоградгеоінформ», відомості щодо обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровані. З листа Регіонального офісу водних ресурсів у Кіровоградській області Державного агентства водних ресурсів України щодо прибережної захисної смуги в с. Соломія та смт. Завалля № 996/01-12 від 08.09.2023 вбачається, що згідно ст. 88 ВКУ ширина прибережної захисної смуги для великих річок становить 100 м. Так як річка Південний Буг, яка протікає в межах села Соломія має площу водозбору понад 50 тис кв. км, вона відноситься до великих річок України, згідно ст. 79 ВКУ. В Регіональному офісі відсутня інформація про наявність проектної документації щодо визначення меж прибережної захисної смуги річки Південний Буг в межах населених пунктів [PERSON] та Завалля поза ними (а.с. 33-34). З викопіювання з карти earth.google.com вбачається місцезнаходження земельної ділянки з кадастровим номером 352115100:52:000:0227, адреса якої [ADDRESS] , по відношенню до р. Південний Буг та що відстань до такої становить 70,05 м. (а.с. 35). З листа Державного науково-виробничого підприємства «Картографія» № 587 від 11.10.2023 та додатків до нього викопіювання з ортофотопланів з нанесеними земельними ділянками, зокрема і ділянкою кадастровий номер 352115100:52:000:0227 вбачається, що така знаходиться в межах 100 метрової прибережної смуги ріки Південний Буг в [ADDRESS] (а.с. 36-41). З поземельної книги щодо земельної ділянки кадастровий номер 352115100:52:000:0227 вбачається, що така площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відомості щодо обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровані, власник [PERSON] , дата реєстрації речового права 18.02.2015 (а.с. 42-57). Згідно інформаційного листа від 04.10.2023 року №382-33.2-32 виданого Гайворонським відділом ДРАЦС у Голованівському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в архіві Гайворонського відділу ДРАЦС зберігається актовий запис про державну реєстрацію смерті №217 на [PERSON] , [INFO] , складений 10.12.202 року (а.с. 58). З інформаційного листа приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Линюк Н.А. від 24.10.2023 року №131/01-16 вбачається, що нею заведена спадкова справа №23/2021 після смерті [PERSON] , 1949 року народження, яка настала [INFO] . Єдиним спадкоємцем за законом є його дочка [PERSON] , [INFO] . Нею у межах вказаної спадкової справи отримано свідоцтво про право на спадщину за законом №516, 517, 518. За видачею свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку з кадастровим номером 352115100:52:000:0227 вказаний спадкоємець [PERSON] не зверталась, документи, які підтверджують право власності спадкодавця на таку земельну ділянку, не надавала, свідоцтво про право на спадщину на вказану земельну ділянку нотаріусом не видавалось (а.с. 62). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи\~упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою\~статті 8 Конституції України\~передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша\~статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на\~обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже,\~стаття 15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи\~доказів). Відповідно до частини першої\~статті 19 ЗК України\~землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі водного фонду. Згідно із частиною першою\~статті 58 ЗК України\~та\~статтею 4 ВК України\~до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так,\~стаття 59 ЗК України\~передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до частини четвертої\~статті 84 ЗК України\~землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої\~статті 59 ЗК України. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту (частина четверта\~статті 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями\~статті 60 ЗК України\~та\~статті 88 ВК України\~вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається\~статтями 60-62 ЗК України\~та статями\~1,\~88-90 ВК України. Відповідно до\~статті 60 ЗК України,\~статті 88 ВК України\~прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Згідно із пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого\~наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених\~статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених\~статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у\~статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей\~83,\~84\~цього\~Кодексу. Зазначений висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що: «заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам\~ЗК України\~є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у\~статті 59 цього Кодексу\~(висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц; від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц та інших). Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом». Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду з огляду на те, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням\~ЗК України\~та\~ВК України\~треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц)». Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 52) вказала, що якщо в принципі за жодних умов не може виникнути право власності, то й володіння є неможливим. Факт володіння майном приводить до того, що в очах сторонніх осіб, які не мають інсайдерської інформації, володілець сприймається як власник майна, якщо немає підстав сумніватися у праві власності володільця. Якщо ж стороннім особам достеменно відомо, що особа не може бути власником майна, то така особа не може сприйматися як власник майна, а тому вона не є володільцем. При цьому розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже й нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 Земельного кодексу України (подібні правові висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96), від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших). Тому зайняття земельної ділянки водного фонду або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом (правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 52). Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна. Особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності на неї є можливим незалежно від того, чи набув або не набув володілець право власності (і відповідно право володіння) на таку ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-66)). Тому володіння як фактичний стан відрізняється від права володіння. Права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 67), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 92)). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких\~статей\~ЦК України\~цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він\~був незаконно позбавлений. У випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно. Такий запис засвідчуватиме, що власник нерухомого майна відновив володіння останнім (постанова від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункти 94, 96)). Виходячи з мети позову, який у справі № 633/408/18 заявив прокурор, і його обґрунтування, вимогу зобов`язати фізичну особу повернути у відання держави в особі ГУ Держгеокадастру земельну ділянку Велика Палата Верховного Суду інтерпретувала як вимогу про витребування цієї ділянки з володіння цієї особи на користь власника (див. постанову від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (пункт 11.13)). А у справі № 554/10517/16-ц, оскільки мета позивача була спрямована на усунення перешкод власникові (територіальній громаді міста), який не втратив володіння земельною ділянкою на території об`єкта природно-заповідного фонду, у користуванні та розпорядженні цією ділянкою шляхом її повернення від фізичної особи-набувача, Велика Палата Верховного Суду розглянула вимогу витребувати з чужого незаконного володіння земельну ділянку до земель запасу міської ради як вимогу про повернення цієї ділянки територіальній громаді міста за правилами негаторного позову (див. постанову від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (пункти 7.48, 7.50)). Суд з досліджених доказів, які є належними, допустими та достатніми, зокрема -\~листа Державного науково-виробничого підприємства «Картографія» № 587 від 11.10.2023 та додатків до нього викопіювання з ортофотопланів, викопіювання з карти earth.google.com,\~достовірно встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг, що відповідно до вимог\~ЗК України\~та\~ВК України\~відноситься до земель водного фонду та повністю накладається на землі водного фонду, а саме на 100-метрову прибережну захисну смугу річки Південний Буг. Отже спірна земельна ділянка не може бути передана до приватної власності. При цьому суд враховує, що в даному випадку земельна ділянка також не входить до винятків, що зазначені в ст. 59 ЗК України та які можуть бути передані в приватну власність. Відповідно право власності на таку до відповідача не перейшло. Згідно положення ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 393 Цивільного кодексу України визначено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Статтями 152 та 153 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Частиною 1 статті 155 Земельного кодексу України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав, яке оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до вимог ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Згідно правових висновків викладених у пункті 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, у постанові від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (п.70), у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (п. 80), у постанові від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п. 96), у постанові від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц (п. 45), у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц. У пункті 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, пункт 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/15). Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06. 2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 15.09.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та інші). Крім того, у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 суд виклав висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій). Таким чином, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням норм Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. Законний володілець земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права користування на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Цивільний оборот земельних ділянок водного фонду є і був обмежений законодавчо з огляду, зокрема, на приписи статті 59, підпункту «ґ» частини четвертої статті 83, підпункту «ґ» частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України. У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України до фізичної особи з метою усунення перешкод, які ця фізична особа створює у користуванні та розпорядженні землями водного фонду. Окрім цього, метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись внаслідок державної реєстрації права власності за фізичною особою на спірну земельну ділянку. Для забезпечення реальної та безперешкодної можливості Державі реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки із кадастровим номером 3521185100:52:000:0227 необхідно\~усунути перешкоди у користуванні нею шляхом визнання недійсним рішення Соломіївської сільської ради від 27.01.2015, яким [PERSON] передано її у власність. Поряд з тим, слід урахувати, що відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації. Оскільки\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно\~є\~офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Фактично реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. Згідно статті 26 вказаного Закону, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Враховуючи викладене, для забезпечення\~ефективного захисту Держави щодо земельної ділянки з кадастровим номером\~3521185100:52:000:0227 необхідно усунути перешкоди у користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації прав, здійсненої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації, права власності [PERSON] на цю ділянку. Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Держателем Державного земельного кадастру є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Статтею 7 вказаного Закону передбачено, що до Повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належать: ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, внесення до Державного земельного кадастру та надання відомостей про землі, розташовані у межах державного кордону України, територій Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, районів, сіл, селищ, міст, здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні; ведення поземельних книг та надання витягів із Державного земельного кадастру про земельні ділянки. Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр України). Відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Головне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку, здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації, веде поземельні книги та видає витяги із Державного земельного кадастру про земельні ділянки (п.4 Положення). Згідно зі ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються відомості щодо цільового призначення земельної ділянки (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель). Відповідно до ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер, який є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Частиною 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Земельна ділянка з кадастровим номером 3521185100:52:000:0227 відноситься до земель водного фонду, оскільки розташована в межах прибережної\~захисної смуги річки Південний Буг,\~а отже не може відноситися до земель житлової та громадської забудови та існувати у встановлених межах. Водночас, без скасування державної реєстрації вказаної земельної ділянки, землі водного фонду будуть рахуватися у її складі як землі житлової та громадської забудови. Таким чином, ділянка з кадастровим номером\~3521185100:52:000:0227\~не може існувати у встановлених межах, її державна реєстрація повинна бути скасована. Статтями 16, 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Також, у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки закривається і відповідна Поземельна книга. Отже, з метою поновлення інтересів держави, державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 3521185100:52:000:0227 підлягає\~скасуванню. Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання. Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс. Повернення у державну (комунальну) власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель водного фонду. Суд звертає увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. В силу\~об`єктивних,\~видимих природних\~властивостей земельної\~ділянки,\~ [PERSON] \~та в\~подальшому його\~спадкоємець [PERSON] ,\~проявивши розумну\~обачність,\~могли та\~повинні були\~знати про\~те,\~що ця\~ділянка належить\~до земель\~водного фонду призначення (близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц). З огляду на все викладене вище загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес [PERSON] та в подальшому його спадкоємця [PERSON] у збереженні права на земельну ділянку. Виходячи з наведеного, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] адвоката Медвідя В.А. на постанову ВП ВС від 18.01.2023 в справі № 488/2807/17, оскільки предметом спору в такій була земельна ділянка лісового фонду, а не водного, як в даній справі, а отже така судова практика є нерелевантною. А відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Тобто правове регулювання витребування (повернення) земель лісового та водного фонду відрізняються. З приводу клопотання представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності Враховуючи, що позивачем заявлений негаторний позов, спрямований на усунення\~порушення, що триває у часі, а строк позовної давності на такий не поширюється, відповідно підстав для застосування строку позовної давності і задоволення даного клопотання немає. Представництво прокурором інтересів держави в суді Відповідно до ст. 131? Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до приписів ч. 5\~ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Територіальна громада с. Соломія, як власник спірної земельної ділянки делегує Гайворонській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Органом, уповноваженим захищати законні інтереси держави та територіальної громади у спірних правовідносинах є Гайворонська міська рада. Водночас саме від цього органу місцевого самоврядування виходить правопорушення, наслідком чого є недійсність його рішення, та до Гайворонської міської ради звернуто одну із вимог, тому має місце співпадіння позивача й відповідача в одній особі, а відтак, прокурор самостійно звертається до суду за захистом інтересів держави. Отже правомірним є звернення до суду прокурора та визначення Гайворонської міської ради співвідповідачем, оскільки іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує, а та, в свою чергу, є правонаступником безпосереднього порушника Соломіївської сільської ради. Щодо забезпечення позову Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23.02.2024 року вжито заходи забезпечення позову шляхом: 1) накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3521185100:52:000:0227, адреса: [ADDRESS] та заборони органам та посадовим особам, які проводять реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3521185100:52:000:0227; 2) заборонено органам Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та посадовим особам, які проводять державну реєстрацію земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3521185100:52:000:0227. Відповідно до ч. 7 статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Вирішення питання розподілу судових витрат Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, які складаються із судового збору при зверненні із позовом.

Outcome: approved