Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

Адвокат Больботенко Анна Ростиславівна в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про визнання права власності за набувальною давністю на кімнату в гуртожитку. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що позивач відкрито та безперервно протягом 10 років володіє кімнатою № [NUMBER] , житловою площею 18,2 кв.м, в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Позивач вселилась в цю кімнату на підставі ордеру, виданому 09.04.2013 Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією. Маючи на меті здійснення приватизації спірної кімнати у гуртожитку, позивач сформувала пакет документів та звернулась до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, проте отримала відмову, оскільки кімната № [NUMBER] у гуртожитку є самовільно переобладнаною з підсобного приміщення, відсутня декларація готовності об`єкта. Просила визнати за [PERSON] право набувальної давності на кімнату [ADDRESS] . 09.10.2023 судом постановлено ухвалу про залишення позову без руху. 16.01.2024 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що державна адміністрація прав позивачки не порушувала. Єдиним представницьким органом територіальної громади міста Києва є Київська міська рада, яка має бути залучена до участі в справі. Відповідач Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності, існує порядок його приватизації. До повноважень Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації належить приватизація житлового фонду. Єдиним представницьким органом на території міста Києва є Київська міська рада. Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» є неналежним відповідачем у справі, оскільки здійснює обслуговування житлового фонду. Представник позивача адвокат Больботенко А.Р. підтримала заявлений позов, просила його задовольнити. Представник Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» Романенко С.В. заперечував проти задоволення позову з підстав, наведених у відзиві. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 08.04.2013 [PERSON] був виданий ордер №182 на склад сім`ї з трьох осіб на право зайняття жилої площі в гуртожитку по [ADDRESS] , розміром 17,5 кв.м. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Інші особи в спірній кімнаті не зареєстровані. [ADDRESS] було перейменовано на [ADDRESS]. Згідно з технічним паспортом на кімнату [ADDRESS] житлова площа кімнати становить 18,2 кв.м. 16.06.2023 Відділ приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації відмовив позивачці у приватизації спірної житлової кімнати, посилаючись на належність довідки про те, що особа не перебуває на обліку в тубдиспансері, та роз`яснено необхідність надати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Суд відзначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. При цьому суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Суд, проаналізувавши доводи, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, приходить до висновку, що позов про визнання права власності за набувальною давністю на кімнату в гуртожитку поданий до неналежних відповідачів. Суд вважає, що Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація та Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» не повинні відповідати за заявленими позовними вимогами, оскільки вони не є зобов`язаними за цими вимогами. Суд відзначає, що власником житлового фонду в місті Києві є Київська міська рада, як представницький орган територіальної громади міста Києва, що прямо визначено Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відтак, притягнуті до участі у справі відповідачі, не є учасниками цих правовідносин, а тому не повинні відповідати за вимогами про набуття права власності на кімнату у гуртожитку за набувальною давністю. За встановлених судом обставин належним відповідачем за вимогами про набуття права власності на кімнату у гуртожитку є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. Позивач та її представник у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача в порядку, визначеному чинним ЦПК України, не заявляли. Оскільки позов пред`явлений до неналежних відповідачів, суд відмовляє у його задоволенні. При цьому суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, яка зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Відтак, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати по оплаті судового збору за рахунок відповідачів не відшкодовуються, оскільки в задоволенні позовних вимог відмолено в повному обсязі.

Outcome: dismissed