Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

02 лютого 2024 року представник позивача звернувся до суду з позовом з вимогою стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за Договором позики № 11Ф від 31.01.2022 року в розмірі 381000,00 грн. В обґрунтування позову, представник позивача зазначив, що 31.01.2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики № 11Ф, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 288200,00 грн, що на момент укладення договору дорівнює еквіваленту суми 10000,00 доларів США, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у строк не пізніше 31.01.2024 року. В порушення умов договору, 31.01.2024 року відповідач не повернув позивачу грошові кошти зазначені у договорі та його заборгованість за договором, станом на день складання позовної заяви, становить 381000,00 грн, що за комерційним курсом АТ КБ «Приват Банк» становить 10000,00 доларів США. Окрім того, станом на дату укладення договору позики, позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В умовах Договору позики відсутнє застереження, що кошти у позику [PERSON] отримав для особистих потреб. Посилаючись на те, що відповідачі несуть солідарну відповідальність за невиконання умов Договору позики, представник позивача просив суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором позики № 11Ф від 31.01.2022 року у загальному розмірі 381000,00 грн. 22 лютого 2024 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що вона заперечує проти позовних вимог в частині стягнення заборгованості з неї, посилаючись на те, що дійсно на момент виникнення спірних правовідносин, вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , проте фактично шлюбні відносини між ними було припинено з 2020 року, спільне господарство з того часу між ними не велося, проживали окремо. 24.06.2022 року шлюб між ними було розірвано. Зі змісту договору позики, укладеного [PERSON] 31.01.2022 року вбачається, що вона не є його стороною, зміст договору не конкретизує, на які саме потреби кошти передаються у позику, отже не підтверджено, що договір укладено в інтересах сім`ї. Своєї згоди на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового правочину вона не надавала, вона не була присутня при його укладанні та передачі коштів та не була взагалі обізнана про його укладання. Договір поруки між нею та [PERSON] не укладався, а умовами договору не передбачено її солідарної відповідальності за боргами [PERSON] . Перебування її у шлюбі з [PERSON] не є достатньою підставою для покладення на неї солідарної відповідальності за його боргами. 26 лютого 2024 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що він визнає позовні вимоги частково, посилаючись на те, що дійсно між ним та позивачем було укладено Договір позики, відповідно до якого він отримав від позивача грошові кошти у власних інтересах. Позивач у своєму позові стверджує, що станом на 01.02.2024 року неповернута частина позики у еквіваленті іноземної валюти становить 10000,00 доларів США. Разом з тим, на виконання умов договору ним було частково сплачено грошові кошти у готівковій формі в сумі 3841,00 доларів США. З рахуванням викладеного, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню на суму 234658,00 грн, які підлягають стягненню з нього. Щодо позовних вимог до [PERSON] зазначив, що заперечує проти позовних вимог до останньої оскільки, дійсно на момент виникнення спірних правовідносин, вони з [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, проте фактично шлюбні відносини між ними було припинено з 2020 року, спільне господарство з того часу між ними не велося, проживали вони окремо. 24.06.2022 року шлюб між ними було розірвано. [PERSON] своєї згоди на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового правочину не надавала, не була присутня при його укладанні та передачі коштів. В умовах договору відсутнє застереження про те, що кошти у позику ним було отримано в інтересах сім`ї. Договір поруки між [PERSON] та [PERSON] не укладався, а умовами договору не передбачено солідарної відповідальності [PERSON] за його боргами. Перебування [PERSON] у шлюбі з ним не є достатньою підставою для покладення на неї солідарної відповідальності за його боргами. Позивачем не надано доказів, що отримані за договором кошти він витратив в інтересах сім`ї. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав із наведених у ньому підстав, крім того зазначив, що умовами договору позики передбачено передача відповідачу грошових коштів в розмірі, що дорівнює еквіваленту 14000,00 доларів США, проте фактично позивачем було передано грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США. Крім того зазначив, що п. 4.7 договору позики передбачено, що виконання зобов`язання підтверджується заявами позикодавця, проте відповідач стверджуючи, що передав позивачу грошові кошти в сумі 3841,00\~доларів США доказів на підтвердження цього не надав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та крім того, пояснила суду, що кошти [PERSON] були використані у власних інтересах, а не на потреби сім`ї. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та зазначила, що про те, що її колишнім чоловіком було укладено договір позики їй стало відомо лише тоді, коли вона отримала судові документи. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. 31.01.2022 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) було укладено Договір позики № 11Ф, за умовами якого позикодавець передає позичальнику грошові кошти в розмірі 403710,00 грн, що на момент укладення договору дорівнює еквіваленту суми 14008 доларів США, в строк до 31.01.2024 (а.с.13-15). Згідно Акту прийому-передачі грошових коштів до договору позики № 11Ф від 31.01.2022, [PERSON] прийняв від [PERSON] грошові кошти у розмірі 288200,00 грн, що на момент отримання грошей дорівнює еквіваленту суми 10000,00 доларів США (а.с.18). Таким чином, судом встановлено, що хоча договором позики № 11Ф від 31.01.2022 передбачено надання [PERSON] грошових коштів в сумі 403710,00 грн, що на момент укладення договору дорівнює еквіваленту суми 14008 доларів США, проте фактично останній отримав грошові кошти в сумі 288200,00 грн, що на момент отримання коштів дорівнює еквіваленту суми 10000,00 доларів США. Вказані обставини в ході судового розгляду підтвердили як представник позивача так і представник відповідача. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як зазначено в ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.ч.1,2 ст. 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. На підтвердження часткового виконання зобов`язання, відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначив, що ним було передано позивачу на виконання вказаного договору грошові кошти в сумі 3841,00 долар США готівкою. Згідно з ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Надаючи оцінку твердженням відповідача [PERSON] стосовного часткового виконання зобов`язання за договором позики, суд зазначає, що ним не надано суду жодного доказу на підтвердження вказаних обставин, тому суд критично ставиться до того, що ним частково було виконано умови договору стосовно повернення позики. Натомість,\~судом встановлено,\~що відповідач\~отримавши від\~позивача грошові\~кошти в\~ сумі 288200,00 грн, що на момент їх отримання дорівнює еквіваленту суми 10000,00 доларів США, не виконав зобов`язання стосовно їх повернення у строк встановлений у договорі, тому у [PERSON] наявне невиконане зобов`язання перед позивачем в розмірі 381000,00\~грн,\~що за\~комерційним курсом\~АТ КБ\~«Приват Банк»\~становить 10000,00\~доларів США.\~ Позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення вказаного розміру заборгованості солідарно з [PERSON] та [PERSON] . Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 18 жовтня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 24 червня 2022 року розірвано (а.с.21-22). Отже, судом встановлено, що на момент укладення договору позики № 11Ф від 31.01.2022 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям. Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 Сімейного кодексу України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів,\~вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Як зазначено в ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи досліджені в ході судового розгляду докази, суд зазначає, що позивачем у цій справі не доведено\~належними та достатніми доказами укладення\~ [PERSON] договору позики саме в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах самого позичальника, як і не підтверджено дійсне використання одержаних за договором коштів в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю, інтересах одного з подружжя. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що враховуючи те, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти, належним чином не виконав зобов`язання з повернення позики в розмірі та у строк встановлені у договорі, тому грошові кошти в сумі 381000,00 грн підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] . Разом з тим, позовні вимоги в частині солідарного стягнення боргу з [PERSON] до задоволення не підлягають, у зв`язку з недоведеністю факту укладення договору позики [PERSON] та отримання ним грошових коштів за ним в інтересах сім`ї. Згідно з п. 3 ч. 2\~ст.141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3810,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved