Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-29 00:00:00

У своїй позовній заяві позивачі [PERSON] та [PERSON] просили визнати за [PERSON] , право власності на 2/16 частини за [PERSON] на (половину), за [PERSON] на 1/16 частину житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] . В основу своїх позовних вимог позивачі зіслалися на те, що [PERSON] , [INFO] помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно: житловий будинок літ. А., який знаходиться в [ADDRESS] . Даний житловий будинок належить спадкодавцю [PERSON] на праві приватної власності згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 21.12.2010 року Перегінською селищною радою Калуського району Івано-Франківської області, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Спадкоємцями після смерті спадкодавця [PERSON] згідно ст. 1261 ЦК України, які відповідно до статті 1268 цього Кодексу прийняли спадщину є: [PERSON] , [INFO] , як мати, [PERSON] , [INFO] , як батько, [PERSON] , [INFO] , як дочка, [PERSON] , [INFO] , як син, [PERSON] , [INFO] , як дочка, [PERSON] , [INFO] , як дружина, [PERSON] , [INFO] , як син та [PERSON] , [INFO] , як син. Даний житловий будинок збудований [PERSON] , разом з померлим чоловіком [PERSON] під час перебування в шлюбі, який був зареєстрований 11.02.2008 року. Таким чином відповідно до положень ст. 60 СК України, вона маю право як пережила дружина на 1/2 частину (половину) спільно нажитого житлового будинку. Оскільки спадкоємцями за законом є я, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] , як пережилій дружині належить 1/2 частина (половина) житлового будинку, кожний із спадкоємців за законом має право на спадкування по 1/16 частині з 1/2 частини житлового будинку. Так, як спадкоємець за законом [PERSON] відмовився від належної йому 1/16 частини спадкового будинку на мою [PERSON] користь, то вона має на спадкування 2/16 частин житлового будинку. Вони, [PERSON] та [PERSON] в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] звернулися в нотаріальну контору з заявами про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом на належні частки спадкового будинку. Також відповідно до положень ст. 60 СК України вона, [PERSON] звернулася в нотаріальну контору з заявою про видачу їй Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Однак, їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя тому, що виник спір між спадкоємцями відносно часток у спадковому майні. У зв`язку з тим, що вони не можуть володіти, управляти та розпоряджатися своїми частинами житлового будинку, то змушені в порядку ст. 392 ЦК України звернутися в суд з позовом про визнання за нами та неповнолітньою спадкоємицею [PERSON] права власності на належні частки даного нерухомого майна. 01.02.2023 від [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, та інтересах дітей [PERSON] , та [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява, в якій вона просить визнати за нею, та її неповнолітніми дітьми право власності по 1/8 частин житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] . В основу своїх позовних вимог позивачка [PERSON] зіслалася на те, що вона не заперечує того факту, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] . Однак, [PERSON] не має права на садкове майно, оскільки спадковий будинок побудований спадкодавцем [PERSON] задовго до його одруження з [PERSON] . Померлий [PERSON] був одноосібним власником спадкового будинковолодіння, що розташоване в [ADDRESS] , а твердження [PERSON] про те, що нібито вона разом з [PERSON] побудувала вказаний житловий будинок, не відповідає дійсності і є її вигадкою, тому в цій частині її позовні вимоги є безпідставними. Більше того, [PERSON] являлась третьою дружиною спадкодавця, а його перша дружина [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на нерухоме майно пережилого подружжя, та стверджує, що це вона разом зі спадкодавцем під час перебування у шлюбі побудували спірне будинковолодіння. [INFO] в с. Закерничне, у віці 40 років помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] . Вона разом з дітьми та чоловіком [PERSON] проживали в належному йому будинковолодінні. Вона, її діти [PERSON] та [PERSON] , діти спадкодавця від попередніх шлюбів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також батьки спадкодавця [PERSON] та [PERSON] у відповідності до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом. Таким чином, кожен зі спадкоємців має право на 1/8 частину спадкового будинковолодіння. За таких обставин, через відсутність документа власності, вона не може в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю, як це гарантовано ст. 41 Конституції України та здійснювати право приватної власності, передбачене ст. 319 ЦК України, що змушує її звертатись за захистом своїх законних прав та інтересів до суду. 08.02.2023 [PERSON] подано заяву про поновлення строку позовної давності. 22.02.2023 від [PERSON] та [PERSON] надійшли відзиви на зустрічну позовну заяву. У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] - [PERSON] вказала, що саме в період шлюбу вони з [PERSON] побудували спірний житловий будинок. Вона з червня місяця 2006 року проживала з колишнім чоловіком однією сім`єю, а 11.02.2008 зареєстрували шлюб і за рахунок їхніх коштів та за допомогою його батьків і її матері, яка працювала в Німеччині і передавала гроші на будівництво будинку в 2010 році будинок був повністю будівництвом закінчений. За таких обставин, вона є власником половини спірного будинку. У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] , - [PERSON] вказала, що саме [PERSON] з [PERSON] побудували спірний житловий будинок. 20.04.2023 ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, зустрічний позов визнала частково. Шлюб між [PERSON] і [PERSON] був зареєстрований 28 серпня 2003 року, розірвання шлюбу між ними було зареєстровано 28 вересня 2004 року. Так само, 12 вересня 2005 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який було розірвано 19 квітня 2007 року, при тому, що шлюбні відносини фактично тривали три місяці. Будівництво будинку її сином проводилося з [PERSON] , котра дійсно вкладала в будинок кошти, а також допомагала власними силами. Мати [PERSON] була на заробітках, і допомагала значними коштами. Вони з чоловіком, також брали участь в будівництві будинку, тому їй достовірно відомо, що [PERSON] внесла значний вклад в будівництво будинку, та є фактичним власником половини спірного будинку, тому її позов слід задоволити. Вона, як мати спадкодавця, має право на спадщину, так само її чоловік має право на спадщину, відмовився в її користь. З врахуванням всіх спадкоємців, якими є п`ятеро дітей спадкодавця та дружина, яка його пережила, просить присудити всім по 1/16 частині, а їй [PERSON] 2/16 частини спірного будинку з врахуванням частки від якої відмовився батько спадкодавця. [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала повністю з підстав викладених в позовній заяві та відзиві на зустрічну позовну заяву. Вона з червня 2006 року проживала разом з [PERSON] однією сім`єю. Вони спільно проводили будівництво спірного будинку, та завершили будуватися в 2010 році. Будівництво здійснювали власними силами, а також посильної допомоги, як батьків покійного [PERSON] так і її матері, яка на той час перебувала закордоном, та допомагала фінансово. Не заперечує, що всі діти, а також батьки мають право на спадщину, однак з врахуванням того, що вона є власником частини будинку. [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, їхній представник - адвокат Бурак Б.В. подав заяву про розгляд справи у його відсутності. В попередньому судовому засіданні представник відповідача просив справу розглянути у відповідності до закону. В процесі розгляду справи позовних вимог [PERSON] та [PERSON] не заявляли. У судовому засіданні [PERSON] , яка діє від неповнолітньої дочки [PERSON] позовних вимог не визнала. Вважає, що вона також може претендувати на майно після смерті [PERSON] . В процесі розгляду справи, позовних вимог не заявила. Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] , яка представляє свої інтереси та інтереси неповнолітніх синів: [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні свій позов підтримала у повному обсязі, позовні вимоги [PERSON] визнала, позов [PERSON] не визнала. Суду пояснила, що її чоловік був одноосібним власником будинку в якому вона проживала з ним до дня його смерті та на даний час проживає разом із їхніми дітьми. [PERSON] не будувала спірний будинок, тому її вимоги про визнання за нею право власності на половину спірного будинку є безпідставними та до задоволення не підлягають. Вважає, що вона з дітьми мають право на 3/8 частини будинку. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України). За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] помер [INFO] (а.с.8). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно: житловий будинок літ. А., який знаходиться в [ADDRESS] . Даний житловий будинок належить спадкодавцю [PERSON] на праві приватної власності згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 21.12.2010 року Перегінською селищною радою Калуського району Івано-Франківської області, державний реєстраційний номер 32427561 (а.с.13,14). Згідно матеріалів спадкової справи №34/2020 (а.с.46-98) спадкоємцями після смерті спадкодавця [PERSON] згідно ст. 1261 ЦК України, які відповідно до статті 1268 цього Кодексу прийняли спадщину є: [PERSON] , [INFO] , як мати, [PERSON] , [INFO] , як батько, який відмовився від належної йому частки на корить [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , як дочка, [PERSON] , [INFO] , як син, [PERSON] , [INFO] , як дочка, [PERSON] , [INFO] , як дружина, [PERSON] , [INFO] , як син та [PERSON] , [INFO] , як син. [PERSON] претендує на частину будинку, який знаходиться у [ADDRESS] , як частку у спільному майні подружжя. Судом встановлено, що [PERSON] ( [PERSON] ) перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 11.02.2008 до 13.12.2011 (а.с.11, 69-зворот). Згідно Договору від 09 грудня 1997 року [PERSON] купив в [PERSON] незакінчений будівництвом житловий будинок, готовністю 11% (фундамент), який належав продавцю згідно рішення виконкому Перегінської селищної Ради народних депутатів від 29.03.1991 року і набувач був зобов`язаний згідно рішення виконкому цієї ж селищної ради від 12.08.1997 року № 37 закінчити будівництво житлового будинку до 2000 року (а.с.191). З реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна будинковолодіння [ADDRESS] (а.с.161-192) та зокрема Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленим 17 листопада 2010 року ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» підтверджується, що станом на листопад місяць 2010 року житловий будинок в [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] повністю будівництвом завершений. Відповідно до інформації №186/25-10-6-16/6 від 17.02.2023 (а.с.133) шлюб між [PERSON] і ( [PERSON] був зареєстрований 28 серпня 2003 року, актовий запис № 99, а розірваний 28 вересня 2004 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 12 вересня 2005 року, а розірвання шлюбу між ними було зареєстровано 19 квітня 2007 року. З пояснень сторін, в судовому засіданні встановлено, що фактично шлюбні відноснини між [PERSON] і [PERSON] та пізніше між [PERSON] та [PERSON] носили формальний характер. З [PERSON] [PERSON] спільно проживав на протязі трьох місяців. Жодного спільного побуту вони не вели. Саме з [PERSON] [PERSON] розпочав будівництво будинку, який було завершено в 2010 році, тобто вказаний будинок був їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положеннями ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З копії інвентаризаційної справи від 17.11.2010 (а.с.177-192) та копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.175) встановлено, що за [PERSON] право власності на житловий будинок зареєстровано 14.12.2010 в період перебування в шлюбі з [PERSON] . За таких обставин, суд не приймає доводи відповідачки позивачки [PERSON] про те, що [PERSON] до укладення шлюбу з [PERSON] перебуваючи в шлюбі з [PERSON] здійснив будівництво спірного житлового будинку. [PERSON] не доводила, що спірний будинок збудований за час її спільного проживання з [PERSON] , відповідних зустрічних вимог не заявляла, а відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так само, як при здійсненні поділу спірного майна в судовому порядку суд виходить з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності на майно, тобто [PERSON] і [PERSON] належало по 1/2 частці у праві спільної сумісної власності на спірний житловий будинок, тому вимога позивачки про визнання за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку є підставною та підлягає до задоволення. Щодо поновлення строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Стаття 72 СК України передбачає, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 , початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (Правова позиція Верховного суду України від 23.09.2015 № 6-258цс15). Початок перебігу строку позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а не з часу розірвання шлюбу. Трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли один із подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу. Позивачкою доведено, що про порушення своїх прав вона дізналась лише після смерті [PERSON] , [INFO] , так як після розірвання шлюбу питання поділу майна не підіймалось та не вирішувалось. Матеріли справи не містять доказів, які б підтверджували заперечення права позивачки, як одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно. Позивачка звернулась до суду з позовом в межах загальної позовної давності, яка встановлена тривалістю у три роки. Оскільки суд прийшов до висновку, що спірний житловий будинок був спільною частковою власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , то після смерті спадкодавця [PERSON] , відкрилася спадщина на його частину, а саме половину будинку який знаходиться в [ADDRESS] . Встановлено, що колом спадкоємців першої черги, які бажають прийняти спадщину після смерті [PERSON] є: [PERSON] , [INFO] , як мати, [PERSON] , [INFO] , як батько, який відмовився від належної йому частки на корить [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , як дочка, [PERSON] , [INFO] , як син, [PERSON] , [INFO] , як дочка, [PERSON] , [INFO] , як дружина, [PERSON] , [INFO] , як син та [PERSON] , [INFO] , як син. Спадкоємці не досягли згоди, між ними існує спір, тому поділ майна слід провести судовим рішенням. Частки спадкоємців першої черги є рівними, спадкоємці після смерті [PERSON] спадкують в рівних частках майна по 1/16 (1/2:8 = 1/16), тому за позивачами слід визнати право власності на спадкове майно у відповідних частках. Оскільки, під час розгляду даного спору, спадкоємцями майна [PERSON] [PERSON] та представником інтересів неповнолітньої [PERSON] не заявлено позовних вимог про визнання за ними права власності на спадщину, право власності на їхні частки у спадковому майні за ними даним судовим рішенням не визнається. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 24 Конституції України та ст. 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права і охоронювані законом інтереси. Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, суд, встановивши правовий характер спірних правовідносин, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, прийшов до висновку про те, що позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] , [PERSON] , яка представляє свої інтереси та інтереси неповнолітніх синів: [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та на частку в спільному майні подружжя підлягає до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах дітей: [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності, задовольнити частково.

Outcome: partial