Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області суду з позовом до першого відповідача держави України в особі офісу Генерального прокурора України, до другого відповідача держави України в особі Державної казначейської служби України, за яким просить: стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь грошові кошти у розмірі 1 500 000 гривень у відшкодування моральної шкоди та грошові кошти у розмірі 1 128 900 у відшкодування матеріальної шкоди заподіяної незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. Органом досудового розслідування здійснювалося розслідування у кримінальному провадженні за № 4201600000000071 від 15.06.2013. Відповідно до постанови прокурора Генеральної прокуратури України Шененка Р.В. з кримінального провадження за № 4201600000000071 виділено матеріали відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з присвоєнням номера [NUMBER] . 17 червня 2016 року Печерським районним судом у даному провадженні було надано дозвіл на зартимання [PERSON] . Відповідно до постанови прокурора Генеральної прокуратури України Шененка Р.В. з кримінального провадження за № 4201600000001389 виділено матеріали відносно [PERSON] з присвоєнням номера [NUMBER] . 20 червня 2018 року Печерським районним судом відносно [PERSON] у кримінальному провадженні за №4201600000003067 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України, за відсутністю [PERSON] , якого на той час було оголошено в міжнародний розшук. З даної ухвали слідує, що [PERSON] 23.05.2016 у даному провадженні було оголошено про підозру, при цьому вручити останньому письмове повідомлення про підозру не виявилось можливим у зв`язку з невстановленням місця знаходження, зазначене повідомлення було направлено у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень. 18 червня 2018 року [PERSON] за повідомленням Укр бюро інтерполу було затримано на території Словацької республіки. 26 листопада 2018 року [PERSON] , було екстрадовано та затримано в аеропорту Бориспіль. 26 листопада 2018 року слідчим суддею Писанець В.А. обрано відносно [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави. 21 березня 2022 року Вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області залишеним без змін Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 14 червня 2023 року [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 343 КК України ч.2 ст. 146 КК України ч. 1 ст. 345 КК України. ч.4 ст. 187 КК України. ч.4 ст. 296 КК України (епізод 7), ч. 1 ст. 263 КК України та виправдати. Фактичні обставини встановлені у Вироку Мукачівського міськрайонного суду від 21 березня 2022 року, Ухвалі Закарпатського апеляційного суду від 14 червня 2023 року, Ухвалі Печерського районного суду від 28 листопада 2018 року, Ухвалі Мукачівського міськрайонного суду від 10 лютого 2017 року, Постанові обласної прокуратури м. Кошице, Словацької республіки, Рішенням обласного суду м. Кошице, Словацької республіки, Постанові обласної прокуратури м. Кошице, Словацької республіки. [PERSON] на момент затримання офіційно працював в м. Угорщині та його заробітна плата складала 147 750 угорських форинтів, що у перерахунку по курсу національного банку України складає 14 700,31 гривень. З моменту ув`язнення позивача по день набрання Вироком Законної сили є 4 роки 11 місяців та 26 днів. Таким чином сума упущеної вигоди склала 14 700,31*4 роки 11 місяців 22 дні = 822\~000,00 грн. Доказом цього є довідка про заробітну плату з офіційного місця роботи. Крім цього згідно статті 3 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 р. №266/94- ВР підлягають стягненню суми сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. У Словацькій республіці позивач поніс витрати на правничу допомогу згідно рахунків на суму 4800 євро, що в перерахунку по курсу НБУ станом на день подачі позову складає 199\~200 грн. В Україні на правничу допомогу позивач поніс витрати у розмірі 46 500 гривень, що підтверджується Додатком до договору від 16 серпня 2018 року та Актом виконаних робіт. Крім цього понесені витрати на виготовлення перекладу. Так, згідно довідки приватного нотаріусу Ужгородського міського нотаріального округу Іванова Ю.О. плата за переклад складає 900 гривень та згідно іншої довідки 200 гривень відповідно. Таким чином загальна сума матеріальної шкоди складає 1 128 900 гривень 00 копійок. Обґрунтовуючи суму моральної шкоди позивач зазначив, що під час перебування в умовах ізоляції в Словацькій республіці перебував в одиночній камері з максимумом обмежень встановленими Законами та нормативно - правовими Актами Словацької республіки. Крім цього [PERSON] , перебував в умовах ізоляції і в Україні. Такі негативні зміни в його житті призвели до душевних страждань, розладів здоров`я. Оскільки позивач є багатодітним батьком то позивач тяжко переживав вимушені змінив своєму житті. Під час перебуванням в умовах ізоляції позивач постійно переживав за своїх дітей, за умови їх належного забезпечення оскільки до моменту ув`язнення він був єдиним годувальником в родині. Крім цього такі вимушені зміни в його житті призвели до втрати основної роботи в Угорщині. Крім цього, звинувачення в надуманих кримінальних провадженнях завдали шкоди діловій репутації позивача. За ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.10.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання. 21.11.2023 року до суду надійшов відзив Офісу Генерального прокурора від 14.11.2023 року № 15/1/2-40574-23 на позовну заяву за яким перший відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову повністю з наступних підстав. [PERSON] перебував під слідством і судом з 23.05І2016 по 14.06.2023. Нормативною основою для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, є ст. 1176 ЦК України, Закон України «Про завдана порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), а також Положення про - застосування цього Закону, затверджене наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996№ 6/5/3/41 (далі-Положення). Пунктом 5 ч. 1 ст. 3 Закону визначено, що у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що і обмежують права громадян. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативнорозшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включав в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування. і Відповідно до п. 3 Положення право на відшкодування - шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає лише у випадку повної його реабілітації. Реабілітуючі підстави, на відміну від нереабілітуючих, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення: встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення: не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Зважаючи на те, що апеляційним судом кримінальне провадження стосовно [PERSON] за ч. 3 ст. 296 КК України закрито з нереабілітуючих підстав, ухвалений вирок не є виправдувальним. Позивачем не надано доказів, що підтверджують завдання йому моральної шкоди саме у розмірі 1 500 000 гривень, не зазначеної з яких розрахунків він виходив оцінюючи її в такій сумі. Позивачем не надано доказів, як того вимагає закон, яких саме додаткових зусиль для організації свого життя ним здійснено, та яким чином змінилось його життя, в чому саме полягали життєві зміни у зв`язку з перебуванням його під слідством та судом. Викладення позивачем обставин із свого життя без належного підтвердження не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, адже згідно вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України, докази повинні відповідати визначеним у цих статтях критеріям і свідчити у їх сукупності про наявність таких підстав. 20.11.2023 року до суду надійшов письмовий відзив від 16.11.2023 року № 4-31-3-10/6112 від другого відповідача за яким він також просить суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав), то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів та брати участь у справі в якості відповідача. Казначейство вважає, що Позивачем не наведене обґрунтування завищення розміру моральної шкоди майже у два рази від розрахунку за мінімальною заробітною платою. Так, розмір мінімальної заробітної плати на 2023 рік було установлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у місячному розмірі: з 1 січня - 6700,00 гривень. Таким чином, звертаємо увагу Суду, що заявлений розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 500 000 грн. не є адекватним завданій шкоді, не випливає з обставин справи та не підтверджується доказами, а вказана сума шкоди є завищена і не відповідає дійсності, що може призвести до безпідставного стягнення коштів з Державного бюджету. Що стосується зазначених понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 246 900 грн., то вони не знаходять свого підтвердження в документах поданих до позовної заяви. Звертаємо увагу суду, що дані витрати були понесені у зв`язку з розглядом справи № 303/6979/16-к, а не справи № 308/18402/23 і тому не підлягають відшкодуванню. За ухвалою від 23.01.2024 року судом було закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 30.01.2024 року позивач та його представник позов підтримали та просили суд його задовольнити повністю з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник першого відповідача позов не визнав, просив суд відмовити позивачу у позові з підстав, зазначених у письмовому відзиві на позовну заяву. Представник другого відповідача позов також не визнав, просив суд відмовити позивачу у позові з підстав, зазначених у письмовому відзиві на позовну заяву. Заслухавши сторін та їх представників, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в судовому засіданні надані сторонами докази, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з наданих суду доказів та Єдиного державного реєстру судових рішень, за вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.03.2022 року у справі № 303/6979/16-к наслідками розгляду кримінального провадження внесеного 01.11.2016 до ЄРДР за №42016000000003067 відносно [PERSON] , [INFO] , який обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 343, ч.2 ст. 146, ч.1 ст. 345, ч.4 ст.187, ч.4 ст.296, ч. 1 ст. 263 КК України, було ухвалено: [PERSON] визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України (епізод 1) та призначити йому покарання у виді 02 (двох) років позбавлення волі. Зарахувати в строк покарання [PERSON] строк попереднього ув`язнення з 26.11.2018 до 21.01.2019, включно. [PERSON] звільнити від покарання, відповідно до ст.ст. 74 ч. 5, 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. [PERSON] визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 343 КК України та\~виправдати. [PERSON] визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України та\~виправдати. [PERSON] визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 345 КК України та\~виправдати. [PERSON] визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України та\~виправдати. [PERSON] визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України (епізод 7) та\~виправдати. [PERSON] визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та\~виправдати. Підстави прийняття цього рішення ретельно викладені у ньому, тому суд не вважає за необхідне цитувати їх у цьому провадженні через їх великий об`єм та зайву деталізацію саме для вирішення цієї справи, проте приймає до уваги повністю задля вирішення цієї справи по суті. За ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 14.06.2023 року у справі № 303/6979/16-к апеляційну скаргу\~захисника-адвоката Бухтоярова Р.О.\~було задоволено частково; вирок\~Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.03.2022 щодо [PERSON] , обвинуваченого за ч. 3 ст. 296 КК України\~скасовано. Клопотання обвинуваченого [PERSON] про звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності задоволено. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України звільнено обвинуваченого\~ [PERSON] \~від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 296 КК України, а кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284, ст. 417 КПК України закрите. У решті вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.03.2022 щодо [PERSON] залишений без змін. При цьому апеляційною інстанцією було зазначено наступне. 14.06.2023 під час апеляційного розгляду, обвинувачений [PERSON] подав до апеляційного суду письмове клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, пояснення обвинуваченого [PERSON] та його захисника-адвоката Бухтоярова Р. О., які підтримали апеляційну скаргу та клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за строками давності, думку прокурора Красноголовця А. В., який не заперечив проти задоволення клопотання обвинуваченого про звільнення від кримінальної відповідальності за строками давності, а також заперечив проти апеляційної скарги захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга\~захисника обвинуваченого [PERSON] адвоката Бухтоярова Р. О. підлягає до часткового задоволення, а клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності за строками давності задоволенню, з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України\~суд\~апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Висновки суду першої інстанції в частині виправдання [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених\~ч. 1 ст. 343, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 345, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 296; ч. 1 ст. 263 КК України, а також рішення суду про необхідність перекваліфікації дій [PERSON] з ч. 4 на ч. 3 ст. 296 КК України, ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому апеляційним судом в силу положень ч. 1 ст. 404 КПК України, не перевіряються. Пунктом 1 частини 2 статті 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минул \~о п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини. За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою кримінального правопорушення; 2) з дня вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили минули визначені ч.1 ст.49 КК України строки давності; 3) особа не ухиляється від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч.1 ст.49 КК України строків не вчинила нового злочину певного ступеня тяжкості. У кримінальному провадженні № 463/5277/16-к Верховний Суд у постанові від 20.03.2018 наголосив, що статтею 49 КК визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. При цьому застосування кримінально-правових норм здійснюється у межах кримінально-процесуальних відносин. Тобто застосування норм матеріального кримінального права можливе лише одночасно із застосуванням норм кримінального процесуального закону. Процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначені у статтях 285-289 КПК. Зокрема, частина 2 статті 285 КПК зобов`язує суд роз`яснити особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, право на таке звільнення. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 345/2618/16-к, звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності. Відтак суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням. При цьому, суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження за такою підставою, у разі згоди обвинуваченого (засудженого) розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності. Отже, суд встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження - досудове розслідування, підготовче засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження у суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2019 у справі (№ 309/1201/15-к). Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним судом, [PERSON] 19.06.2014 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 296 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від двох до п`яти років. Тобто, на день розгляду апеляційної скарги минуло понад п`ять років з дня вчинення [PERSON] вказаного кримінального правопорушення. Протягом цього строку обвинувачений не вчинив нового кримінального правопорушення. Також встановлено, що [PERSON] не ухилявся від слідства або суду, а тому строки давності закінчились, оскільки матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення [PERSON] будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства та вчинення нових кримінальних правопорушень. У судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги, обвинувачений [PERSON] вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 296 КК України не визнав, але не заперечував проти закриття відносно нього кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України зі звільненням його від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України. За змістом ст. 284-288 КПК України, підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі (№ 425/4506/15-к) дотримання умов, передбачених ч. 1-3 ст. 49 КК України, є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України. Відповідно до ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження. Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для звільнення обвинуваченого [PERSON] від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, а тому вважає за необхідне клопотання обвинуваченого задовольнити, вирок суду першої інстанції в частині обвинувачення [PERSON] за ч. 3 ст. 296 КК України скасувати та звільнити обвинуваченого [PERSON] від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження в цій частині щодо нього, відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрити. У касаційному порядку зазначене рішення оскаржене не було. Як зазначено у ч. 6 ст. 82 ЦПКУ країни вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Із посиланням на всі вище перелічені обставини кримінального провадження позивач вважає, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 1 500 000 гривень, та матеріальну шкоду у розмірі 1 128\~900,00 грн., яка складається із: -822\~000,00 грн. суми упущеної вигоди (втраченого заробітку), яка обрахована виходячи із 14 700,31 грн. заробітної плати та строку, протягом якого тривало порушення 4 роки 11 місяців 22 дні; -199\~200 грн. витрат на правничу допомогу у Словацькій Республіці, яка обрахована виходячи із суми 4800 Євро в перерахунку на гривні станом на 25.10.2023 року; -46\~500,00 грн. витрат на правничу допомогу в Україні; - 1 100,00 грн. витрат на послуги перекладача. Обґрунтовуючи суму моральної шкоди позивач зазначив, що під час перебування в умовах ізоляції в Словацькій республіці перебував в одиночній камері з максимумом обмежень встановленими Законами та нормативно - правовими Актами Словацької республіки. Крім цього [PERSON] , перебував в умовах ізоляції і в Україні. Такі негативні зміни в його житті призвели до душевних страждань, розладів здоров`я. Оскільки позивач є багатодітним батьком то позивач тяжко переживав вимушені змінив своєму житті. Під час перебуванням в умовах ізоляції позивач постійно переживав за своїх дітей, за умови їх належного забезпечення оскільки до моменту ув`язнення він був єдиним годувальником в родині. Крім цього такі вимушені зміни в його житті призвели до втрати основної роботи в Угорщині. Крім цього, звинувачення в надуманих кримінальних провадженнях завдали шкоди діловій репутації позивача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач також надав суду наступні докази. Копію посвідчення [NUMBER] Управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації, з якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками: [PERSON] , 2003 року народження; [PERSON] , 2014 року народження та [PERSON] , 2016 року народження. Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 28.11.2018 року у справі № 757/59114/18-к про застосування до [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави. Листи від 26.11.2018 року № 14/1/2-26774-18, від 26.07.2018 року № 14/1/2-26774-18, від 20.06.2018 року № 14/1/2-26774-18 та від 20.07.2018 року № 14/1/2-26774-18 Департаменту міжнародно правового співробітництва Генеральної прокуратури України до запиту про видачу [PERSON] та направлення документів задля виконання такого запиту. Ухвала Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.02.2017 року у справі № 303/6979/16 про повернення обвинувального акту у кримінальному провадженні № 42016000000003067 прокурору. Наказ про затримання Інтерполом 18.06.2018 року о 18 год. 30 хв. [PERSON] на території Словацької Республіки. Клопотання Обласної прокуратури Кошице від 20.06.2018 року про попереднє ув`язнення [PERSON] . Заходи Обласного суду Словацької республіки у справі № Ntc/7/2018-4 щодо залучення адвоката [PERSON] [PERSON] , із зазначенням, що: «Адвокат, який був залучений звинуваченому призначений, відносно держави має право на винагороду та компенсацію витрат згідно Адвокатських тарифів.». Ознайомлення затриманої особи з причинами затримання Обласної прокуратури Кошице від 19.06.2018 року щодо [PERSON] довідка сімейного лікаря [PERSON] від 01.10.2018 року про те, що [PERSON] потребує постійного медичного нагляду та прийому ліків, а також періодичної госпіталізації. Постанова від 31.05.2016 року у кримінальному провадженні № 22013070000000071 про оголошення у розшук [PERSON] . Рахунок фактура від 27.06.2018 року № 197/2018 на оплату ТОВ «Puchalla, Slavik & partners» 1\~700,00 Євро за представництво у кримінальній справі та квитанція від 27.06.2018 року № 0001 про оплату цього рахунку. Рахунок фактура від 29.06.2018 року № 206/2018 на оплату ТОВ «Puchalla, Slavik & partners» 3100,00 Євро за представництво у кримінальній справі та квитанція від 29.06.2018 року № 0002 про оплату цього рахунку. Договір про надання юридичних послуг та угода про договірний гонорар від 28.06.2018 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Puchalla, Slavik & partners» на представництво клієнта [PERSON] запитуваної особи в екстрадиційному провадженні, яке ведеться в Крайовому суді м. Кошице із виплатою 4\~000,00 Євро без ПДВ. Довідка від роботодавця [PERSON] від 01.07.2018 року, про те, що [PERSON] в червні 2018 року перебував у трудових відносинах на посаді керуючого справами в його магазині, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Сума заробітної плати, виплаченої йому за попередній місяць, тобто за травень 2018 року складає 147\~750 форинтів (чистий дохід). Додаток до договору № 1 щодо погодження обсягу та вартості правової допомоги від 25.06.2018 року між Адвокатським об`єднанням «Verum» та [PERSON] в інтересах [PERSON] на суму 46\~500,00 грн. (не підписаний від імені [PERSON] ). Акт виконаних робіт від 15.06.2023 року, складений між Адвокатським об`єднанням «Verum» та [PERSON] , на підтвердження завершення представництва у справі № 303/6979/16-к та оплату послуг виходячи із 9300,00 грн. на рік за 2018 2022 роки, на загальну суму 46\~500,00 грн. Довідка від 10.10.2023 року приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Іванової Ю.О. про оплату 900,00 грн. [PERSON] за засвідчення справжності її підпису як перекладача на перекладі документів для Гласнера В. Довідка від 09.10.2023 року приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Іванової Ю.О. про оплату 300,00 грн. [PERSON] за засвідчення справжності її підпису як перекладача на перекладі документів для Гласнера В. Предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення з держави моральної шкоди та матеріальної шкоди, заподіяної діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, які протягом тривалого часу здійснювали його кримінальне переслідування за злочини. Як зазначив Верховний Суд у п. 43, 44 постанови від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Як зазначено у ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак судом не приймаються до уваги доводи другого відповідача у цій справі щодо його неналежності, позивачем був правильно визначений склад учасників у цій справі. В обґрунтування позову позивач посилається на статтю 56 Конституції України, статті 1167, 1176 ЦК України та ст. 1, 2, 4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст.\~23\~ЦК України\~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Стаття 1176 ЦК України регламентує відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, а саме встановлює, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі за текстом Закон) передбачає, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно ст. 2 цього ж Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Тобто вищезазначена стаття містить вичерпний перелік випадків, у яких у позивача виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. Відповідно до статті 3 Закону у наведених в\~статті 1\~цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Згідно ч. 1, 5, 6 статті 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених\~пунктами 1,\~3,\~4\~і\~5\~статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені\~пунктом 1\~статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Стаття 12 Закону встановлює, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в\~пунктах 1,\~3,\~4\~статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Згідно статті 13 Закону питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з\~частиною першою\~статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому, як роз`яснено у п. 9 постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках,\~коли межі\~відшкодування моральної\~шкоди визначаються\~у кратному\~співвідношенні \~з \~мінімальним розміром\~заробітної плати\~чи неоподатковуваним\~мінімумом доходів\~ громадян,\~суд \~при \~вирішенні \~цього \~питання \~має виходити\~з такого\~розміру мінімальної\~ заробітної\~ плати\~чи неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~що діють\~на час\~розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 (провадження № 14- 298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких позивач зазнав, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. При цьому, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Таке зазначено у\~постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 523/13432/16-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Здійснення безпосереднього списання коштів казначейством передбачено п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників». Відповідно до абзацу 5 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/2011 - Державна казначейська служба України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 (у редакції від 30 січня 2013 року). Відповідно до пунктів 35, 38 Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників - Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як вбачається із вищезазначених доказів, позивачу [PERSON] було 23.05.2016 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121; ч. 2 ст. 125; ч. 2 ст. 129; ч. 3 ст. 146; ч. 2 ст. 147; ч. 2 ст. 147; ч. 2 ст. 194; ст. 257; ч.ч. 2, 3 ст. 258; ч.ч. 1, 2 ст. 263; ч. 1 ст. 279; ч. 4 ст. 187; ч. 4 ст. 296; ч. 2 ст. 342; ч. 1 ст. 343; ч.ч. 1, 2, 4 ст. 345 КК України. Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.03.2022 року у справі № 303/6979/16-к набув законної сили, відповідно до ч. 2 ст. 532 КПК України, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, тобто після постановлення 14.06.2023 року ухвали Закарпатським апеляційним судом у цій справі. Відтак [PERSON] , у відповідності до діючого законодавства, викладеного вище, вважається таким, що перебував під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення повідомлення про підозру, тобто із 23.05.2016 року до 14.06.2023 року, тобто 85 місяців (2016 рік 7 місяців і 9 днів; 2017 рік 12 місяців; 2018 рік 12 місяців; 2019 рік 12 місяців; 2020 рік 12 місяців; 2021 рік 12 місяців; 2022 рік 12 місяців; 2023 рік 5 місяців і 14 днів), оскільки він був повністю виправданий за шістьма складами кримінальних правопорушень. Слід зазначити, що з урахуванням Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», яким розмір мінімальної заробітної плати встановлено на рівні 6\~700,00 грн. та 85 - кількості місяців, протягом яких [PERSON] перебував під слідством і судом, 569\~500,00 грн. складає мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за весь час перебування під слідством та судом. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, то суд, насамперед виходячи з фактичних обставин справи, які доводять наявність заподіяння моральної шкоди та маючи широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди приходить до думки, що визначена позивачем сума моральної шкоди у розмірі 1 500 000,00 гривень є надмірною, позаяк явно не відповідає наведеним вище принципам визначення розміру моральної шкоди. Слід також зазначити, що суд при постановленні цього рішення не приймає до уваги доводи першого відповідача щодо застосування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 09.09.2019 року у справі № 591/6379/16-ц до спірних правовідносин, оскільки висновки наведені Верховним Судом у справі № 591/6379/16-ц стосуються лише закриття кримінальної справи у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченого складу злочину, передбаченого частиною третьою\~статті 364 КК України\~внаслідок декриміналізації, а не внаслідок закінчення строків притягнення до кримінальної відповідальності, як у цій справі, тому обставини у справах не є аналогічними, як зазначив перший відповідач. Крім того, під час розгляду клопотання обвинуваченого про закриття кримінального провадження по строках, прокурор також не заперечував проти такого закриття, що свідчить про невизначеність наслідків розгляду цього епізоду за ч. 3 ст. 296 КК України, як з боку обвинуваченого так і з боку прокурора, оскільки наслідком розгляду міг бути як обвинувальний та виправдовувальний вирок за цією частиною. Істотним задля вирішення цієї справи по суті є виправдання обвинуваченого за всіма іншими пред`явленими обвинуваченнями, у вчиненні ще шести кримінальних правопорушень, що і є підставою задля відшкодування шкоди. При винесенні рішення суд також приймає до уваги той факт, що ч. 3 ст. 296 КК України, за якою було виправдано позивача, встановлює кримінальну відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від двох до п`яти років, тобто є нетяжким кримінальним правопорушенням, тому у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 183 КПК України, у даному випадку запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених\~статтею 177\~цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину; тобто сама по собі кримінальна відповідальність за цією статтею не передбачала застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо [PERSON] та застосування процедури видачі та екстрадиційного арешту, що надає можливість чітко виокремити той факт, що шкода у цій справі була спричинена саме за тими статтями КК України, за якими позивача було виправдано. З урахуванням встановлених судом обставин та вищезазначених вимог законодавства, враховуючи вимоги розумності та справедливості, характер та обсяг моральних страждань, які зазнав позивач через всі порушення вимог діючого законодавства допущені органами досудового розслідування та прокуратури під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження № 42016000000001389, № 42016000000003067 від 01.11.2016, беручи до уваги тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, погіршення стану здоров`я, втрату роботи, кар`єри, звичного кола спілкування, і інші негативні наслідки, які пов`язані із необхідністю докласти додаткових зусиль для відновлення та організації життя та відновлення здоров`я, обґрунтованим є позов в частині стягнення моральної шкоди у однократному розмірі, який складає 569\~500,00 грн., відтак позов слід задовольнити частково. Що ж стосується матеріальної шкоди, суд дійшов висновку, що обґрунтованими та такими, що підтверджені належними та допустимими доказами і підлягають задоволенню є вимоги в частині, стягнення: заробітку позивача, який він втратив внаслідок незаконних дій за період з моменту його фактичного затримання 18.06.2018 року до 14.06.2023 року дати набрання вироком законної сили, тобто за 60 місяців, що складає 14 700,31 грн. * 60 міс. = 882\~018,60 грн.; суми, сплачені громадянином [PERSON] та членами його сім`ї у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги: 199\~200 грн. витрат на правничу допомогу у Словацькій Республіці, яка обрахована виходячи із суми 4800 Євро в перерахунку на гривні станом на 25.10.2023 року; 46\~500,00 грн. витрат на правничу допомогу в Україні; 1 100,00 грн. витрат на послуги перекладача, що загалом складає: 1\~128\~818,60 грн., оскільки відшкодування цих витрат прямо передбачено ст. 3 Закону. Розподіл судових витрат у цій справі судом не проводиться, оскільки позивач звільнений від їх сплати у встановленому Законом України «Про судовий збір» порядку, а їх стягнення у такому випадку з відповідача на користь держави не передбачена ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial