Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

26.09.2023 до суду надійшов позов Комунального підприємства «Славутське житлово-комунальне об`єднання» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання. В обґрунтування\~поданого позову\~вказано,\~що [PERSON] \~є власником\~квартири [ADDRESS] відповідно\~до Інформаційної\~довідки з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~Реєстру прав\~власності на\~нерухоме майно.\~Опалювальна площа\~даної квартири\~складає 70,00\~кв.м. Відповідно до Рішення виконавчого комітету Славутської міської ради № 46 від 25.01.2007 року виконавцем надання житлово-комунальних послуг мешканцям міста визначено комунальне підприємство «Славутське житлово-комунальне об?єднання». 28 жовтня 2019 року між КП «Славутське ЖКО» та [PERSON] було укладено Типовий Договір № 2-0173 з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії. П.38 даного Договору передбачено, що Споживач здійснює оплату щомісяця не пізніше 10 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу. Відповідач належним чином не виконував свої зобов?язання по оплаті вказаних послуг, внаслідок чого станом на 01 вересня 2023 року утворилася заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 85 241 грн. 00 коп. 23.08.2023 р. за вих. № 18 КП «Славутське ЖКО» зверталося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Відповідача заборгованості за послуги з теплопостачання. 29.08.2023 року Славутським міськрайонним судом видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги з теплопостачання та судових витрат. Ухвалою Славутського міськрайонного суду від 14 вересня 2023 року (справа № 682/2167/23, провадження № 2-c/682/13/2023) було скасовано судовий наказ за заявою [PERSON] . Судовий збір в сумі 268,40 грн. для КП «Славутське ЖКО» не повертався, був врахований при сплаті судового збору при поданні даної позовної заяви. За таких обставин представник позивача звернулась до суду та просила стягнути із [PERSON] 85241 грн. заборгованості за послуги з теплопостачання. Ухвалою суду від 28.09.2023 у даній справі відкрито провадження та призначено судове засідання на 27.10.2023. 27.10.2023 від представника КП «Славутське ЖКО» надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій зазначено, що у зв`язку із частковим погашенням боргу відповідачем КП «Славутське ЖКО» просить суд: стягнути із [PERSON] 84641,00 грн. заборгованості за послуги із теплопостачання. 27.10.2023 розгляд справи було відкладено на 22.11.2023 за клопотанням представника відповідача та у зв`язку із поданням заяви про зменшення позовних вимог. 22.11.2023 розгляд справи було відкладено у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача про витребування матеріалів цивільної справи для огляду в судовому засіданні. 18.12.2023 розгляд справи було відкладено за клопотанням представника відповідача. 31.01.2024 розгляд справи було відкладено у зв`язку із неявкою відповідача до суду. 20.02.2024 у розгляді справи оголошено перерву. 05.03.2024 представник позивача подала до суду додаткові письмові пояснення по даній справі. 06.03.2024 в судовому засіданні представник позивача [PERSON] поданий позов підтримала з викладених у ньому підстав. Додатково зауважила, що [PERSON] мав дозвіл на відключення від системи теплопостачання, однак здійснив відключення самовільно без дотримання відповідного порядку, у зв`язку із чим його за рішенням суду було зобов`язано відновити раніше діючу систему центрального опалення. На виконання рішення було видано відповідний виконавчий лист, який було пред`явлено до виконавчої служби до виконання і в 2022 році квартиру [PERSON] було підключено до системи. В 2023 році [PERSON] звернувся до КП «Славутське ЖКО» із зверненням для отримання технічної документації для відключення, після чого 13 вересня 2023 року його було відключено від системи згідно акту. З того часу заборгованість за послуги з теплопостачання [PERSON] не нараховується. Щодо строку позовної давності представник позивача зазначила, що у зв`язку із періодичними проплатами заборгованості зі сторони відповідача строк позовної давності переривався. Представник відповідача, адвокат Мазуркевич О.С., заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Звернув увагу суду на те, що з 2020 по 2022 року квартира [PERSON] не опалювалась, оскільки фактично житло відповідача було відключено від системи централізованого опалення. Тому є незрозумілим, на підставі чого здійснювалось нарахування заборгованості, оскільки фактично [PERSON] не отримував послуг з теплопостачання. Надані позивачем до позовної заяви розрахунки не дають змогу з`ясувати, яким чином відбувалось нарахування заборгованості. Відповідно до витягу з протоколу № 8 від 13 серпня 2020 року [PERSON] було надано дозвіл на відключення, що спростовує законність нарахування плати за теплопостачання після відключення від теплопостачання з жовтня 2022 року. Окрім того, представник позивача заявляв про застосування у справі строків позовної давності, оскільки вважає, що заборгованість може розраховуватись із вересня 2020 року, а не з 2018 року. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував, підтримав позицію свого представника. Додатково повідомив, що нарахування за послуги з теплопостачання були набагато більшими, ніж дохід, який він отримував, тому ним було прийнято рішення про відключення від системи теплопостачання. Він неодноразово звертався до КП «Славутське ЖКО» із цим проханням, однак відповіді і допомоги йому не надали, тому він вирішив самостійно відключитись від системи. В подальшому КП «Славутське ЖКО» звернулось до суду, у результаті чого його було зобов`язано відновити раніше діючи систему опалення. Він вважав, що виконати це рішення повинні представники КП «Славутське ЖКО», однак до нього ніхто так і не прийшов. Фактично його не було знову підключено до системи. Фізично жодних дій щодо підключення або відключення в його квартирі не проводилось. У відключенні від системи теплопостачання йому відмовляли, бо в нього була наявна заборгованість, яку він погашав, як міг. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до рішення виконавчого комітету Славутської міської ради від 25.01.2007 р № 46, прийнятого на виконання вимог ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавцем надання житлово-комунальних послуг мешканцям м. Славута визначено комунальне підприємство «Славутське житлово-комунальне об`єднання» (а.с. 14). Рішеннями виконавчого комітету Славутської міської ради від 17.10.2019 № 389, від 15.10.2020 № 338, від 13.10.2021 № 320, від 01.12.2021, від 22.09.2022 № 269 встановлені тарифи на теплову енергію (її виробництво, транспортування, та постачання) та послуги з постачання теплової енергії (а.с. 25-30, 37-42, 61-66, 67-72, 73-78). Рішеннями виконавчого комітету Славутської міської ради від 15.11.2018 № 416, від 15.03.2019 № 89, від 24.12.2019 № 516, від 04.11.2020 № 371, від 31.12.2020 № 450, від 21.01.2021 № 1 встановлені скориговані тарифи на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії та послуги з централізованого опалення (а.с. 15-19, 20-24, 31-36, 43-48, 48-54, 55-60). За даними Інформаційного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.08.2023, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 7-8). 28 жовтня 2019 року між КП «Славутське ЖКО» та [PERSON] було укладено Типовий Договір № 2-0173 з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії, умовами якого визначено, що виконавець (КП «Славутське ЖКО» зобов`язується надавати споживачу послугу з постачання теплової енергії для потреб опалення/на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води (далі послуга) відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки у на умовах, що визначені цим договором. Підпунктом 3 п. 45 Договору визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за ціною/тарифом, встановленим відповідно до до законодавства (а.с. 9-12). 29.08.2023 Славутським міськрайонним судом Хмельницької області виданий судовий наказ за заявою КП «Славутське житлово-комунальне об`єднання» про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги з теплопостачання у сумі 85526,83 грн. та судові витрати в сумі 268,40 грн. 13.09.2023 до суду надійшла заява [PERSON] про скасування судового наказу № 682/2167/23 від 29 серпня 2023 року про стягнення з нього заборгованості за послуги з теплопостачання у сумі 85526,83 грн. та судових витрат в сумі 268,40 грн. Ухвалою суду від 14.09.2023 судовий наказ від 29.08.2023 у справі № 682/2167/23 скасовано (а.с. 13). Згідно ч. 3 ст. 171 ЦПК України, у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя не пізніше двох днів після її подання постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження. Таким чином, як вказує позивач, за відповідачем як споживачем послуг з теплопостачання значиться заборгованість у сумі 84341 грн., яка ним добровільно не погашена. У зв`язку із відмовою у видачі судового наказу представник позивача звернувся до суду в порядку позовного провадження. Отже, згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», визначено, що індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно ст. 13 Закону, договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону визначено, що споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Вказаному праву споживача кореспондує обов`язок виконавця послуг щодо забезпечення своєчасності надання, безперервності і відповідної якості комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів, що передбачено п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону. Згідно ч. 1 ст. 9 вказаного Закону, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону, згідно ст. 10 вказаного Закону. За нормами Закону споживач зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно п. 45 Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, та вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що станом на 09.11.2023 за [PERSON] значиться заборгованість за послуги з теплопостачання у сумі 84341,00 грн ( в ході розгляду справи відповідачем проводилась часткова оплата боргу, про що свідчить, детальний розрахунок заборгованості станом на 01.03.2024 року а.с.169, 170). За клопотанням представника відповідача для огляду в судовому засіданні було витребувано цивільну справу № 682/2077/20, оскільки відповідач та його представник не визнають вказану суму боргу посилаючись на фактичне відключення помешкання відповідача від мережі і не отримання послуг з теплопостачання за вищевказаною адресою. Так, з матеріалів справи № 682/2077/20, а також із рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 11.011.2020 року вбачається, що всупереч вимогам законодавства відповідач здійснив відключення квартири від внутрішньобудинкових мереж ЦО та ГВП самовільно, без залучення КП «Славутське ЖКО» чи іншої ліцензованої організації, яка має право на здійснення таких робіт. Окрім того, за результатами відключення акт про відключення не складався. Сам акт відключення та проект відключення для КП «Славутське ЖКО» не направлявся. Таким чином, при встановленні індивідуального опалення відповідач без погодження із відповідними службами, без виготовлення та погодження документації, самовільно розпорядився системою опалення у своїй квартирі, яка має безпосередній системний зв`язок із централізованим опаленням усього будинку (а.с. 25-29). 16.12.2020 КП «Славутське ЖКО» звернулось до суду із заявою про видачу виконавчого листа по справі № 682/2077/20 (а.с. 32). На вказану заяву судом було видано два виконавчих листа від 11.11.2020 для пред`явлення їх до виконання (а.с. 33). Постановою державного виконавця від 23.02.2022 виконавче провадження № 65148308 щодо примусового виконання виконавчого листа у справі № 682/2077/20 закрито у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення суду (а.с. 35). Представник відповідача зазначає, що за період із дня набрання рішенням суду від 11.11.2020 законної сиди до виконання рішення відповідач фактично не отримував послуг з теплопостачання, у зв`язку із чим нарахування заборгованості за вказаний період є незаконним. Однак, суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, на який наявне посилання у рішенні суду від 11.11.2020, відключення споживача від мереж ЦО і ГВП здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Як слідує із рішення та встановлено під час розгляду даної справи, відповідач не виконав вимог порядку відключення від мережі централізованого опалення, тому від`єднання квартири від мереж централізованого опалення здійснено самовільно, без дотримання вимог закону щодо складання та затвердження акту про відключення квартири від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання. Фактично квартиру [PERSON] було відключено від мережі централізованого опалення 13 вересня 2023 року згідно Акту про відключення (а.с. 124). Після цього нарахування [PERSON] заборгованості за послуги з теплопостачання не відбувались. Таким чином, оскільки відповідач самовільно відключив свою квартиру від мережі централізованого опалення, не вирішив у передбаченому чинним законодавством порядку питання про надання дозволів на таке відключення, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача наявної заборгованості, оскільки відсутні підстави для скасування нарахувань за теплопостачання за вказаний період. До таких висновків дійшов Верховний Суд України у справі 703/69/16-ц у постанові від 16 жовтня 2019 року, у справі № 6-295цс15 від 20 квітня 2016 року, у постанові № 6-582цс15 від 18 листопада 2015 року, що також відповідає висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у справі № 915/89/16 від 02 березня 2018 року, тому самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги центрального теплопостачання. Щодо позиції\~представника позивача\~про необхідність\~застосування у\~даній справі\~строків позовної\~давності,\~суд звертає\~увагу на\~те,\~ що\~відповідно до\~вимог ст.\~256\~ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 257 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Розрахунок заборгованості відносно [PERSON] за адресою: [ADDRESS] свідчить про те, що [PERSON] фактично визнавав заборгованість та свій обов`язок щодо оплати наданих послуг із теплопостачання, здійснюючи періодичну оплату заборгованості з 2018 року до листопада 2023 року на загальну суму 38162,86 грн. ( а.с.170). Таким чином, у зв`язку із частковими оплатами заборгованості, строк позовної давності у даній справі переривався, у зв`язку із чим застосуванню не підлягає. Окремо варто звернути увагу на те, що Законом України від 30.03.2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України з 12.03.2020 року установлено карантин, правовий режим якого був неодноразово продовжений. Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України №1423 від 23.12.2022 року дію карантину продовжено до 30.04.2023 року. Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України. Близькі за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.09.2022 року у справі №679/1136/21 (провадження №61-5238св22) та від 26.09.2022 року у справі №372/3235/20 (провадження №61-6797св22). Як зазначено вище, заборгованість відповідача за послуги з теплопостачання виникла з 2018 року, яка ним частково сплачувалася протягом 2018,2019 та 2020 року. Таким чином, враховуючи що строк позовної давності виконання зобов`язання зі сплати комунальної послуги до дати введення карантину на території України не збіг, застосування судом наслідків спливу позовної давності щодо стягнення відповідних платежів є необґрунтованим і з цієї підстави. Крім того, під час розгляду справи судом стало відомо, що співвласником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (1/2 частки вказаної квартири), про що свідчить відповідь № 457241 від 20.02.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 156) на що звернуто увагу суду представником відповідача. На думку представника відповідача позивач незаконно звернувся з вимогою про стягнення заборгованості лише до [PERSON] , оскільки він не єдиний споживач послуг. Щодо вказаних обставин суд зазначає наступне: Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог Ї відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги Ї регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18). Таким чином, співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у порядку регресу. Тому, у випадку сплати [PERSON] заборгованості, він матиме право регресу до іншого співвласника [PERSON] . Отже, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про стягнення із [PERSON] 84341 грн. заборгованості за послуги з теплопостачання на користь КП «Славутське ЖКО». Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved