Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-29 00:00:00

12.12.2027 [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь суму позики у розмірі 116 945,00 доларів США. Позов обґрунтовано тим, що 02.11.2016 між позивачем, з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, було укладено договір, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] позику на загальну суму 116 945,00 доларів США, на підставі якого [PERSON] власноручно було написано розписку, в якій він підтверджує факт отримання коштів в сумі 116 945,00 доларів США та зобов`язується розпочати повернення суми позики щомісячно протягом дванадцяти місяців, починаючи з лютого 2017 року. Відповідно до пункту 9 договору [PERSON] має право вимагати від [PERSON] повернення позики в повному обсязі в будь-який час (момент), а останній зобов`язаний повернути позику в повному обсязі протягом 2 (двох) місяців з моменту пред`явлення вимоги від [PERSON] . Така вимога може бути викликана, зокрема, у випадках неналежного виконання [PERSON] визначених договором умов та зобов`язань. Оскільки [PERSON] належним чином не виконував свої зобов`язання за договором, зокрема, не розпочав повернення [PERSON] суми позики щомісячно протягом 12 місяців, починаючи з лютого 2017 року, [PERSON] 23.08.2017 направив [PERSON] письмову вимогу про повернення позики в повному обсязі протягом 2 (двох) місяців з моменту її отримання. Цінний лист з описом вкладення вимоги за №0305706162513 був отриманий [PERSON] 12.09.2017, тому останній був зобов`язаний повністю повернути позику до 12.11.2027. Проте протягом встановленого строку [PERSON] грошові кошти позивачу не повернув, прострочивши строки повернення позики, а саме 116 945,00 доларів США. Із наведених підстав позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу було передано у провадження судді [PERSON] . Ухвалою суду від 19.01.2028 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. До початку підготовчого засідання, у зв`язку зі звільненням з посади судді [PERSON] в порядку повторного авторозподілу справ між суддями 10.09.2018 справу передано у провадження судді [PERSON] . Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2021 справу передано у провадження судді Подільського районного суду міста Києва Ковбасюк О.О., оскільки суддю [PERSON] згідно з рішенням Вищої ради правосуддя №798/0/15-21 від 08.04.2021 звільнено з посади судді Подільського районного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку. Ухвалою суду від 26.04.2021 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16.07.2021 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову та надали пояснення, що розписка від 02.11.2016 на суму 116 945,00 доларів США є удаваним правочином та правочином, який є недійсним, оскільки вказані в розписці грошові кошти відповідачем не отримувались. Крім того, вони вказують на наявність домовленостей між сторонами про намір спільно вести підприємницьку діяльність шляхом утворення та реєстрації акціонерної компанії, а також на те, що вказана в розписці грошова сума була примусовою констатацією факту внесення [PERSON] його відповідного внеску до статутного фонду ТОВ «Ясіона». Відповідач підписав договір та написав розписку, оскільки був введений в оману через складні маніпуляції з боку позивача, який використовував при цьому довірчі відносини між ними та чинив на нього емоційний тиск. Крім того, відповідач та його представник зазначають, що надані ними до суду докази, включаючи банківські виписки та внутрішньобухгалтерську звітність ТОВ «Ясіона», свідчать про те, що грошові кошти, на які посилається позивач, не були отримані відповідачем. Вказують, що відповідач підписав договір та розписку, оскільки розраховував на те, що йому не потрібно буде повертати позику. В поясненнях відповідач також посилався на наявність свідків, яких він просив викликати до суду та які можуть підтвердити не передачу грошей. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. В своїх поясненнях представник позивача просила відхилити доводи відповідача та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вказуючи на те, що заборгованість відповідача підтверджена належними доказами, розрахунки заборгованості відповідачем та його представником не оспорено, доказів визнання недійсним договору чи розписки про отримання позики чи погашення заборгованості до суду не надано. Представник, зокрема, зазначила, що дійсно пунктом 3 договору від 02.11.2016 було передбачено, що позика мала використовуватись відповідачем на фінансування проекту по виробництву оболонок для ковбасних виробів на базі ТОВ «Ясіона». При цьому, такі положення договору визначали лише умови (цілі) використання відповідачем отриманих від позивача у позику грошових коштів та жодним чином не змінювали зобов`язання відповідача щодо безумовності та обов`язковості повернення отриманої від позивача позики. Крім того, представник зазначила, що позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення позики були заявлені до суду не у зв`язку з її нецільовим використанням, а у зв`язку з тим, що відповідач не розпочав повернення отриманої позики, починаючи з лютого 2017 року, як це безумовно передбачалось в п. 7 укладеного між сторонами договору від 02.11.2016. Також вказала, що відповідно до п. 12 договору сторонами було чітко визначено, що він є змішаним у розумінні статті 628 Цивільного кодексу України та, крім положень договору позики, містить інші види договорів (зобов`язань), а тому до відносин між позивачем та відповідачем в частині правовідносин позики, які чітко і однозначно визначались договором, та заявлених позивачем вимог щодо повернення позики мають застосуватись положення ст.ст. 1046-1053 ЦК України. Пояснила, що інші умови договору визначали лише цільове використання позики і жодним чином не змінюють правовідносин позики між сторонами та зобов`язання відповідача повернути позивачу отриману позику та не приховують жодних інших правочинів між сторонами. Вказувала на відсутність будь-яких підстав стверджувати про удаваність правочину щодо позики, а також на те, що зазначені відповідачем обставини не впливають на правовідносини між сторонами щодо позики в частині зобов`язання відповідача повернути позивачу отриману позику. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у письмових поясненнях. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 02.11.2016 між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, було укладено та підписано договір, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику на загальну суму 116 945,00 доларів США, а відповідач зобов`язався розпочати повернення суми позики щомісячно протягом дванадцяти місяців, починаючи з лютого 2017 року (а.с. 4). [PERSON] власноручно було написано розписку, в якій він підтверджує факт отримання коштів в сумі 116 945,00 доларів США та зобов`язується їх повернути в строк не пізніше 01.03.2018 або протягом двох місяців після вимоги від [PERSON] (а.с.5). Відповідно до пункту 9 договору позивач має право вимагати від відповідача повернення позики в повному обсязі в будь-який час (момент), а останній зобов`язаний повернути позику в повному обсязі протягом 2 (двох) місяців з моменту пред`явлення вимоги від позивача. 23.08.2017 [PERSON] направив [PERSON] письмову вимогу про повернення позики в повному обсязі протягом 2 (двох) місяців з моменту її отримання. Вимога була направлена позивачем цінним листом з описом вкладення вимоги за №0305706162513 та була отримана відповідачем 12.09.2017. Таким чином, відповідач був зобов`язаний повністю повернути позику до 12.11.2017. Проте [PERSON] у вказаний строк грошові кошти позивачеві не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість із повернення позики в розмірі 116 945,00 доларів США. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями ч. 1 ст. 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України). У своїй постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. За змістом частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи обґрунтованість доводів відповідача та його представника, наведених в заперечення позову, суд враховує, що матеріали справи не містять доказів того, що укладений між сторонами договір та розписка відповідача про отримання грошей від 02.11.2016 були оспорені в судовому порядку. Крім того, відповідачем не підтверджено належними доказами, що між ним та позивачем виникли правовідносини не із договору позики грошових коштів, а наявна власноручно написана відповідачем розписка від 02.11.2026 містить відомості про те, що відповідач отримав кошти саме в позику із зобов`язанням їх повернення позивачу, а не отримав їх на іншій підставі. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач також не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано, відтак, з огляду на положення цивільного законодавства, договір та розписка від 02.11.2016 є укладеними та встановлюють ті правові наслідки, які обумовлені ними. Із рахуванням наведеного,

Outcome: approved