Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

17.07.2023р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 09.07.2021р., що складає 6 492 долара США 00 центів, з яких: 5 850 долара США 00 центів основного боргу та 642 долара 34 центи процентів. Позов обґрунтований тим, що 09.07.2021р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, у якому сторони визначили: суму позики як 5 850 доларів США 00 центів; проценти, які виплачуються щоквартально за ставкою 21% річних (30.09.2021р. у розмірі 279 доларів США 35 центів, 31.12.2021р. у розмірі 309 доларів США 64 центи, 31.03.2022р. у розмірі 302 долари США 91 цент, 30.06.2022р. у розмірі 306 доларів США 28 центів, 09.07.2021р. у розмірі 30 доларів США 29 центів); строк повернення позики - 09.07.2022р.; порядок повернення позики, - готівкою або шляхом банківського переказу. Відповідно до п.п. 4, 5 договору позики позичальник підтвердив, що грошові кошти ним отримані у повному обсязі на момент укладення договору, та що окрема розписка на підтвердження передачі коштів не надається. На виконання умов договору позики позичальник здійснив наступні платежі: 30.09.2021р. у розмірі 7 387 грн. 09 коп., що еквівалентно, за курсом НБУ, 278 долара США 02 центи; 23.12.2021р. у розмірі 8 396 грн., що еквівалентно, за курсом НБУ, 308 доларів США 11 центів. Станом на день звернення з позовом, позичальник суму основного боргу у розмірі 5 850 доларів США 00 центів та залишок процентів за період з 09.07.2021р. по 09.07.2022р. у розмірі 642 долари США 34 центи, не повернув, а тому, посилаючись на ст. ст. 207, 524, 533, 626, 627, 638, 1046-1049 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 5 850 доларів США 00 центів та проценти в розмірі 642 долари США 34 центи. Також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 4 000 грн. 00 коп. - витрат на правову допомогу, 52 грн. 47 коп. - комісії банку та 100 грн. 00 коп. - поштових витрат. Позивач в судові засідання 29.11.2023р. та 13.03.2024р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив, з заявами на адресу суду не звертався. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач в судові засідання 29.11.2023р. та 13.03.2024р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом направлення судових повісток про виклик у судові засідання з прикріпленими до них файлами одержувачу [PERSON] в його електронний кабінет, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України про виклик відповідача до суду. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи. Судове засідання призначене на 24.01.2024р. не відбулося з огляду на тимчасову втрату працездатності головуючим суддею через травму з 02.01.2024р. по 16.02.2024р. З огляду на приписи ст. 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі сторін за наявними у справі доказами. Заслухав пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, 09.07.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики, відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 11 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти в сумі 5 850 доларів США 00 центів, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ 27,28грн./1 долар США на момент укладення договору складає 159 588 грн. 00 коп., які позичальник зобов`язався повернути не пізніше 09.07.2022р. Сторони домовилися, що за кожен рік користування грошима позичальник сплачує позикодавцю 21% від суми проінвестованих ним коштів, та що позичальник сплачує належні позикодавцеві відсотки щоквартально. Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне проходити в готівковій формі у місті Києві або Одесі у доларах США, або в готівковій формі через money24, також у безготівковій у гривні на банківську карту № [NUMBER] ( [PERSON] , Приватбанк). Позичальник засвідчив, що на момент укладення даного договору ним отримано грошові кошти в повному розмірі згідно п. 1 договору. Сторони домовилися, що окрема розписка позичальником про передання йому визначеної суми грошових коштів за даним договором не надається. Позичальник зобов`язався повернути, а позикодавець зобов`язався прийняти позичену суму грошових коштів до закінчення у п. 1 договору терміну. Також вони ж визначили, що відповідно до ст. 1046 ЦК України договір вважається укладеним з моменту передання грошей. Відповідач здійснив платежі на погашення процентів за договором позики: 30.09.2021р. у сумі 7 387 грн. 09 коп., що за курсом долара США до української гривні як 26,27грн./1долар США станом на вказану дату, становило 278 доларів США 02 центи; 23.12.2021р. у сумі 8 396 грн. 00 коп., що за курсом долара США до української гривні як 27,25грн./1долар США станом на вказану дату, становило 308 доларів США 11 центів. Вказане підтверджується виписками про рух коштів по картці позивача № [NUMBER] за період з 30.09.2021р. по 30.09.2021р. та з 23.12.2021р. по 23.12.2021р., та не заперечується представником позивача. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення основної суми позики та процентів, згідно договору позики від 09.07.2021р., не виконав, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, за ним рахується заборгованість в сумі 6 492 долари США 34 центи, з яких: 5 850 долари США 00 центів - сума основного боргу та 642 долари США 34 центи - несплачені проценти за період з 09.07.2021р. по 09.07.2022р. 03.07.2023р. позивачем на адресу відповідача направлена вимога, в якій останній вимагає відповідача повернути грошові кошти у розмірі 6 492 долари США 36 центів протягом 7 календарних днів з дня отримання вимоги шляхом перерахування на банківський рахунок вказаний у вимозі, про що позивачем надано вимогу від 02.07.2023р., опис вкладення до цінного листа зі штрих-кодом 0216015189722 від 03.07.2023р., фіскальний чек Укрпошти Експрес від 03.07.2023р. за пересилання листа зі штрих-кодом 0216015189722 на суму 50 грн., рекомендоване поштове відправлення зі штрих-кодом № 0216015189722, трекінг поштових відправлень Укрпошти від 12.07.2023р. Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, ЗУ Про зовнішньоекономічну діяльність від 16.04.1991р.; ЗУ Про валюту і валютні операції № 2473-VIII від 21.06.2018р. Відповідно до ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.2019р. у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимога позивача про стягнення з відповідача неповернутої суми позики в розмірі 5 850 доларів США 00 центів є законною та обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню. Щодо заявлених вимог про стягнення процентів за користування позикою в сумі 642 долари США 34 центи, за період з 09.07.2021р. по 09.07.2022р., то суд приходить до такого висновку. У договорі позики сторонами узгоджені розмір процентів - 21% від суми проінвестованих коштів, а також порядок їх повернення, - щоквартально, в готівковій формі у місті Києві або Одесі у доларах США, або в готівковій формі через money24, також у безготівковій у гривні на банківську карту № [NUMBER] ( [PERSON] , Приватбанк). Згідно розрахунку наданого позивачем загальний розмір відсотків за користування позикою за період з 09.07.2021р. по 09.07.2022р. Складає 1 228 долари США 47 центів. З врахуванням сплати позивачем в рахунок процентів за договором позики коштів: 30.09.2021р. у сумі 7 387 грн. 09 коп., що за курсом долара США до української гривні як 26,27грн./1долар США станом на вказану дату, становило 278 доларів США 02 центи; 23.12.2021р. у сумі 8 396 грн. 00 коп., що за курсом долара США до української гривні як 27,25грн./1долар США станом на вказану дату, становило 308 доларів США 11 центів, залишок несплачених відсотків за договором позики складає 642 долари США 34 центи. Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за період з 09.07.2021р. по 09.07.2022р. в сумі 642 долари США 34 центи підлягають задоволенню. За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судом встановлено, що наявними в матеріалах справи доказами, зокрема: рекомендованим повідомленням зі штрих-кодом 0216015189722, описом вкладення до цінного листа та фіскальним чеком АТ Укрпошта від 03.07.2023р. про сплату за послуги з пересилання рекомендованого повідомлення з описом зі штрих-кодом 0216015189722 Укрпоштою Експрес, рекомендованим повідомленням зі штрих-кодом 0216015204241, описом вкладення до цінного листа та фіскальним чеком АТ Укрпошта від 05.08.2023р. про сплату за послуги з пересилання рекомендованого повідомлення з описом зі штрих-кодом 0216015204241 Укрпоштою Експрес, підтверджується факт понесених позивачем витрат на послуги АТ 2Укрпошта, що пов`язані з надсиланням відповідачу суду документів в загальній сумі 100 грн. 00 коп. З огляду на що, вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за оплату поштових відправлень в сумі 100 грн. 00 коп. підлягають задоволенню. Позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн. 00 коп. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність № 5076-УІ від 05.07.2012р. (далі - Закон № 5076-УІ) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-УІ). У постанові від 15.06.2022р. Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У відповідності до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved