Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Тульчинської міської ради, про зміну розміру і способу стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. Позов мотивований тим, що 22.02.2006 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, після реєстрації якого позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Від даного шлюбу в сторін є син [PERSON] , [INFO] , батьком якого відповідно до свідоцтва про народження є відповідач. Однак, сімейне життя позивача та відповідача не склалося і рішенням Жмеринського районного суду Вінницької області від 10.07.2013 шлюб між сторонами розірвано. У подальшому, 2017 році позивач змінила прізвище « [PERSON] » на дошлюбне « [PERSON] » та 08.10.2022 позивач уклала шлюб із [PERSON] . Рішенням Жмеринського районного суду Вінницької області від 10.09.2013 з відповідача постановлено стягувати аліменти на користь позивача, в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн, на утримання сина [PERSON] до його повноліття, але на даний час, змінився рівень життя в країні, прожитковий мінімум, піднялися ціни на продукти харчування та дитячі речі, на комунальні послуги, тому аліментів які стягуються з відповідача, на утримання дитини не вистачає. Також, змінилося сімейне та матеріальне становище позивача, так як, у позивача є ще двоє дітей. Крім того, змінилося законодавство і на даний час на утримання однієї дитини стягуються аліменти в розмірі не менше частини від всіх видів заробітку (доходів). Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина [PERSON] , не надає матеріальної допомоги на його утримання, не спілкується з сином, не цікавиться його життям, здоров`ям на протязі тривалого часу, наведені обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, у якому просить змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з [PERSON] , на підставі рішення Жмеринського районного суду Вінницької області від 10.09.2013, у розмірі 600 грн та стягувати з [PERSON] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня винесення судом рішення і до досягнення дитиною повноліття та позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] . Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечили. Відповідач будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, повідомлявся через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини своєї неявки суд не повідомив, у встановлений судом строк відзив не подав. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Представник служби у справах дітей Тульчинської міської ради Буга С.Г у судовому засіданні підтримала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] . Неповнолітній [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що не заперечує щодо позбавлення батьківських прав відносно нього, так як проживає з матір`ю, остання його утримує та займається його вихованням, батько довготривалий період не цікавиться його життям, матеріально не допомагає. Заслухавши учасників процесу, неповнолітнього [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Заочним рішенням Жмеринського районного суду Вінницької області від 10.07.2013, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7, 8). Також, заочним рішенням Жмеринського районного суду Вінницької області від 10.09.2013, постановлено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 600 грн, щомісячно, починаючи з 29.07.2013 до досягнення дитиною повноліття до [INFO] (а.с. 9). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 19.09.2012 Відділом ДРАЦС по Жмеринському району Жмеринського міськрайонного управління юстиції Вінницької області, [PERSON] , народився [INFO] та його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] виданого 06.04.2017 Жмеринським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 16). Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 08.10.2022 Тульчинським відділом ДРАЦС у Тульчинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 08.10.2022, за актовим записом № 283. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 17). Також, у [PERSON] та [PERSON] народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 12, 13). Згідно довідки про не отримання аліментів в твердій грошовій сумі № 30560 від 18.07.2023, в матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості про отримання аліментів від [PERSON] в період з 01.10.2019 по 30.06.2023, згідно виконавчого листа № 130/2293/13-ц виданого 16.09.2013 Жмеринським районним судом Вінницької області (а.с. 18). Відповідно до довідки виконавчого комітету Тульчинської міської ради № 214 від 12.12.2023, [PERSON] проживає біля матері і знаходиться на її утриманні (а.с. 19). Згідно акту обстеження від 03.08.2023, проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , де проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та результатом якого встановлено, що фактів жорсткого поводження з [PERSON] не встановлено, [PERSON] має належний догляд з боку матері, забезпечений усім необхідним для проживання та навчання (а.с. 20). Рішенням Тульчинської міської ради № 309 від 27.09.2023 (а.с. 21) вирішено затвердити висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Згідно висновку Тульчинської міської ради затвердженого рішенням виконавчого комітету від 27.09.2023 № 309, виконавчий комітет Тульчинської міської ради, як орган опіки та піклування Тульчинської міської ради, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 22-25). Відповідно із ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Як встановлено в судовому засіданні, заочним рішенням Жмеринського районного суду Вінницької області від 10.09.2013, постановлено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 600 грн, щомісячно, починаючи з 29.07.2013 до досягнення дитиною повноліття до [INFO] . Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Проте, з врахуванням зміни матеріального становища позивача, у зв`язку з народженням двох дітей, коштів, які має сплачує відповідач на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 600 грн не вистачає. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі статтею 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З правового аналізу вищезазначених норм вбачається, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження, ст. 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Проте, право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Змінюючи спосіб стягнення аліментів з платника суд має визначити їх розмір за правилами, встановленими ст. 182 СК України, тобто з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей і інших утриманців, наявності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143цс14. Як встановлено в судовому засіданні, вимоги позивача про зміну способу стягнення аліментів ґрунтуються на недостатності суми стягуваних аліментів, для забезпечення потреб дитини, оскільки на даний час, змінився рівень життя в країні, прожитковий мінімум, піднялися ціни на продукти харчування та дитячі речі, на комунальні послуги, тому аліментів які стягуються з відповідача, на утримання дитини не вистачає. Також, змінилося сімейне та матеріальне становище позивача, так як, у позивача є ще двоє дітей, та на даний час на утримання однієї дитини стягуються аліменти в розмірі не менше частини від всіх видів заробітку (доходів). Згідно положень ч. 3 ст. 181 СК України, право обирати та змінювати спосіб стягнення аліментів на утримання дітей належить їх стягувачу. Чинне законодавство надає позивачу право обирати спосіб стягнення аліментів на утримання дитини, а при необхідності - змінювати його. Позивачка скористалася своїм правом, визначила способом стягнення аліментів - їх присудження у частці від усіх видів заробітку (доходів) платника аліментів. Крім того,законне встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю. Тому, враховуючи наведені обставини, при вирішенні питання щодо зміни способу стягнення аліментів, суд бере до уваги, що позивач має право вибору способу стягнення аліментів, а зміна способу стягнення аліментів у даному випадку не ставить відповідача в скрутне матеріальне становище, відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для зміни способу стягнення аліментів, визначений рішенням Жмеринського районного суду Вінницької області від 10.09.2013, у розмірі 600 грн та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня винесення судом рішення і до досягнення дитиною повноліття. Така зміна способу стягнення аліментів буде відповідати інтересам дитини та засадам справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Щодо вимоги про позбавлення батьківських прав. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові №203/3505/19 від 26.01.2022, зазначив, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків/одного з батьків батьківських прав. Дослідивши наявні у справі докази та встановивши обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] в порушення вищенаведених принципів щодо виховання дитини, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина [PERSON] , а тому існують підстави для позбавлення його батьківських прав щодо дитини. В свою чергу, належним чином повідомлений відповідач не надав суду жодного доказу на спростування позиції позивача. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості та захисту прав дітей, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені нею судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1073,60 грн. (а.с. 1) за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав, а також з відповідача підлягає до стягнення в дохід держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн за позовну вимогу про зміну розміру і способу стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: approved