Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що на підставі договору позики № 1 від 02 липня 2020 року, який вона уклала із відповідачкою, вона надала останній в позику грошові кошти в сумі 1\~975 доларів США із строком повернення до 02 червня 2022 року. Також, позивачка зазначила, що на підставі договору позики № 2 від 02 липня 2020 року, який вона уклала із відповідачкою, вона надала останній в позику грошові кошти в сумі 94\~900 гривень 00 копійок із строком повернення до 02 червня 2022 року. При цьому, позивачка вказує на те, що відповідачка повернула частину суми боргу в розмірі 10\~913 гривень 00 копійок. Оскільки решту суми позики за двома зазначеними договорами відповідачка не повернула, позивачка просить стягнути з останньої суму боргу в розмірі 139\~221 гривня 77 копійок з урахуванням 3 % річних в сумі 8\~588 гривень 61 копійка та інфляційних збитків в розмірі 47\~942 гривні 09 копійок (а.с. 28 29). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2023 року частково задоволено заяву представника позивачки про забезпечення позову та накладено арешт на 1/5 частину належного [PERSON] домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с. 52). Представник позивачки отримав копію ухвали про відкриття провадження по справі на вказану ним адресу електронної пошти (а.с. 55). Відповідачка отримала доступ до матеріалів даної цивільної справи через систему «Електронний Суд» та ознайомлена зі змістом судового повідомлення про розгляд справи, ухвалою про відкриття провадження та позовної заяви з додатками (а.с. 86, 87). Відповідачкою надано відзив на позов у якому вона не визнала зазначені договори позики, їх не підписувала, та отримала від позивачки грошові кошти в позику за договором від 03 квітня 2018 року та написала розписку про отримання від позивачки грошових коштів у сумі 94\~900 гривень 00 копійок; відповідачка визнала, що вона має повернути позивачці суму в розмірі 1\~975 доларів США, але то не була позика; також, зазначила, що вона повернула частину боргу в загальному розмірі 16\~298 гривень 97 копійок (а.с. 89 100). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви відповідачки про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 141 142). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 02 липня 2020 року між сторонами укладено договір позики № 2 відповідно до якого відповідачка отримала від позивачки в борг грошові кошти в сумі 94\~900 гривень 00 копійок та зобов`язалася повернути позику до 02 червня 2022 року (а.с. 31). Факт отримання відповідачкою від позивачки зазначеної суми грошових коштів у позику підтверджується як змістом вказаного договору, так й відповідною розпискою відповідачки виконаною на звороті даного договору (а.с. 31 на звороті). Під час розгляду справи, із наданих відповідачкою письмових доказів у вигляді платіжних документів, судом встановлено, що відповідачка повернула частину позики в загальній сумі 16\~298 гривень 97 копійок (а.с. 106 118). Отже, сума боргу відповідачки за договором позики № 2 від 02 липня 2020 року складає: 94\~900 гривень 00 копійок 16\~298 гривень 97 копійок = 78\~601 гривня 03 копійки. Вирішуючи спір по суті вимог за наведеним договором позики № 2 від 02 липня 2020 року, суд виходить з наступного. Згідно із частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Норма частини першої статті 1050 ЦК України встановлює, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Як встановлено судом, сума позики, що не повернута відповідачкою позивачці за договором позики № 2 від 02 липня 2020 року складає 78\~601 гривня 03 копійки. Положення частини 2 статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, розрахунок розміру 3 % річних за боргом в сумі 78\~601 гривня 03 копійки судом обраховано та складає: [проценти] = [сума боргу] ? [процентна ставка] / 100 % / 365 днів ? [кількість днів]. При цьому, суд враховує норму частини першої статті 255 ЦК України відповідно до якої, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У пункті 4 договору позики № 2 від 01 липня 2020 року сторони домовилися, що позичальник розпочне погашати свій борг з 02 серпня 2020 року. Як наслідок, суд обраховує штрафні санкції за статтею 625 ЦК України за період починаючи з 02 серпня 2020 року по 02 червня 2022 року. Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума з 02/08/2020 до 31/12/2020 78\~601,03 x 3 % x 152 : 366 : 100152979,29 грн. з 01/01/2021 до 02/06/2022 78\~601,03 x 3 % x 518 : 365 : 1005183\~346,47 грн. Тобто, 3 % річних за договором позики № 2 від 01 липня 2020 року складає 4\~325 гривень 76 копійок. Розрахунок суми інфляційних збитків обраховано за аналогічний період прострочення зобов`язання на суму боргу, що не повернута. Так, розрахунок індексу інфляції за період прострочення розраховується за формулою:\~[індекс інфляції] показник щомісячних індексів за відповідний період [збитки від інфляції] = [сума боргу] ? [індекс інфляції] / 100 % [сума боргу]. В листі Верховного Суду України «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» № 62-97р від 03.04.1997 року зазначено, що для визначення індексу за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. Індекси інфляції за період прострочення містяться в газеті «Урядовий кур`єр». Основна сума заборгованості за договором:Сума боргу з 02/08/2020 до 02/06/202278\~601,03 грн. Всього:78\~601,03 грн. Інфляційні витрати: Останній період (02/08/2020 - 02/06/2022)Індекс інфляції серпень 202099,80 вересень 2020100,50 жовтень 2020101,00 листопад 2020101,30 грудень 2020100,90 січень 2021101,30 лютий 2021101,00 березень 2021101,70 квітень 2021100,70 травень 2021101,30 червень 2021100,20 липень 2021100,10 серпень 202199,80 вересень 2021101,20 жовтень 2021100,90 листопад 2021100,80 грудень 2021100,60 січень 2022101,30 лютий 2022101,60 березень 2022104,50 квітень 2022103,10 травень 2022102,70 Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = (ІІ1 : 100) x (ІІ2 : 100) x (ІІ3 : 100) x ... (ІІZ : 100) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc\~(99,80 : 100)\~x\~(100,50 : 100)\~x\~(101,00 : 100)\~x\~(101,30 : 100)\~x\~(100,90 : 100)\~x\~(101,30 : 100)\~x\~(101,00 : 100)\~x\~(101,70 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(101,30 : 100)\~x\~(100,20 : 100)\~x\~(100,10 : 100)\~x\~(99,80 : 100)\~x\~(101,20 : 100)\~x\~(100,90 : 100)\~x\~(100,80 : 100)\~x\~(100,60 : 100)\~x\~(101,30 : 100)\~x\~(101,60 : 100)\~x\~(104,50 : 100)\~x\~(103,10 : 100)\~x\~(102,70 : 100)\~= 1.29724009. Інфляційне збільшення: 78\~601,03 x 1.29724009 - 78\~601,03 =\~23\~363,38 грн. Тобто, інфляційні збитки за період прострочення зобов`язання в сумі 78\~601 гривня 03 копійки з 02 серпня 2020 року по 02 червня 2022 року складають 23\~363 гривні 38 копійок. Отже, загальна сума боргу відповідачки перед позивачкою за договором позики № 2 від 02 липня 2020 року з урахуванням основної суми боргу в сумі 78\~601 гривня 03 копійки, інфляційних показників в сумі 23\~363 гривні 38 копійок та 3 % річних в сумі 4\~325 гривень 76 копійок складає 106\~290 гривень 17 копійок. Також, 02 липня 2020 року між сторонами укладено договір позики № 1 відповідно до якого відповідачка отримала від позивачки в борг грошові кошти в сумі 1\~975 доларів США та зобов`язалася повернути позику до 02 червня 2022 року (а.с. 30). Факт отримання відповідачкою від позивачки зазначеної суми грошових коштів у позику підтверджується як змістом вказаного договору, так й відповідною розпискою відповідачки виконаною на звороті даного договору (а.с. 30 на звороті). Зокрема, під час розгляду справи суду не надано відповідних доказів на підтвердження факту повернення відповідачкою позивачці грошових коштів в сумі 1\~975 доларів США. Отже, сума боргу відповідачки за договором позики № 1 від 02 липня 2020 року складає 1\~975 доларів США. Вирішуючи спір по суті вимог за наведеним договором позики № 1 від 02 липня 2020 року, суд виходить з наступного. Згідно із частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Норма частини першої статті 1050 ЦК України встановлює, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Як встановлено судом, сума позики, що не повернута відповідачкою позивачці за договором позики № 1 від 02 липня 2020 року складає 1\~975 доларів США. Положення частини 2 статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За договором позики № 1 від 02 липня 2020 року позика є безвідсотковою, отже, цим договором не визначений розмір процентів. Так, розрахунок розміру 3 % річних за боргом в сумі 1\~975 доларів США судом обраховано та складає: [проценти] = [сума боргу] ? [процентна ставка] / 100 % / 365 днів ? [кількість днів]. При цьому, суд враховує норму частини першої статті 255 ЦК України відповідно до якої, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У пункті 4 договору позики № 1 від 01 липня 2020 року сторони домовилися, що позичальник розпочне погашати свій борг з 02 серпня 2020 року. Як наслідок, суд обраховує штрафні санкції за статтею 625 ЦК України за період починаючи з 02 серпня 2020 року по 02 червня 2022 року. Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума з 02/08/2020 до 31/12/2020 1\~975,00 x 3 % x 152 : 366 : 10015224,61 грн. з 01/01/2021 до 02/06/2022 1\~975,00 x 3 % x 518 : 365 : 10051884,09 грн. Тобто, 3 % річних за договором позики № 1 від 01 липня 2020 року складає 108 доларів США 70 центів. Одночасно, суд враховує наступне. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Вказана позиція чітко викладена у Постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року по справі № 6-771цс15. Оскільки зобов`язання за договором позики № 1 від 02 липня 2020 року було визначено сторонами в іноземній валюті, то і відсутні правові підстав для нарахування відповідних інфляційних збитків за даною позикою. Як наслідок, суд вважає безпідставними і необґрунтованими позовні вимоги про стягнення суми інфляційних збитків за позикою в іноземній валюті. Отже, загальна сума боргу відповідачки перед позивачкою за договором позики № 1 від 02 липня 2020 року з урахуванням основної суми боргу в сумі 1\~975 доларів США та 3 % річних в сумі 108 доларів США 70 центів складає 2 083 долари США 70 центів. Стосовно стягнення боргу саме в іноземній валюті, суд враховує наступне. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня; при цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року, відповідно до\~ст. 524 ЦК України\~зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Оскільки, відповідачка не виконала у повному обсязі свої зобов`язання за укладеними із позивачкою договорами позики №№ 1 і 2 від 02 липня 2020 року та не повернула останній суми позики у визначеному розмірі та строки, суд приходить до висновку, що порушені майнові права позивачки слід захистити шляхом стягнення з відповідачки на користь позивачки встановлені судом під час розгляду справи суми заборгованості за обома договорами позики. У зв`язку із встановленими судом обставинами укладення між сторонами двох договорів позики та повернення відповідачкою позивачці частини боргу, суд не приймає до уваги та відхиляє викладені за змістом відзиву на позов усі заперечення відповідачки стосовно відсутності підстав для стягнення грошових коштів сум позик. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню в розмірі заборгованості, що встановлений судом. Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. При цьому, у зв`язку звільненням позивачки від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» та у зв`язку із частковим задоволенням позову згідно із вимогами частини шостої статті 141 ЦПК України, з відповідачки в дохід держави слід стягнути судовий збір за вимогами майнового характеру пропорційно до задоволеної частини вимог в сумі 1\~854 гривні 71 копійка та подання заяви про забезпечення позову в сумі 536 гривень 80 копійок (а.с. 41). Крім того, вирішуючи заперечення відповідачки від 11 березня 2024 року щодо заявленого позивачкою розміру судових витрат на правову допомогу (а.с. 120 121), суд наголошує на наступному. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати\~на професійну правничу допомогу. Натомість, до позову не додано, в матеріалах справи відсутній та під час розгляду справи стороною позивача не надано суду укладеного між позивачкою і адвокатом Матвійчуком В.В. договору № 25-08/2023 про надання правової допомоги від 25 серпня 2023 року, відомості про який відображено за змістом доданого до позову ордеру від 06 вересня 2023 року (а.с. 13). Як наслідок, у зв`язку із неподанням стороною позивача до суду договору № 25-08/2023 про надання правової допомоги від 25 серпня 2023 року або його належним чином завіреної копії, суд об`єктивно позбавлений можливості перевірити ціну договору, порядок, умови і строки здійснення оплати за договором та інші положення договору які необхідні для вирішення питання про стягнення витрат\~на професійну правничу допомогу. Норма пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України передбачає, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Однак, до позову не додано, в матеріалах справи відсутній та під час розгляду справи стороною позивача не надано суду укладеного між позивачем і адвокатом Матвійчуком В.В. договору № 25-08/2023 про надання правової допомоги від 25 серпня 2023 року. Одночасно, суд враховує наступне. Зокрема, при вирішенні питання стосовно розподілу судових витрат у вигляді витрат позивачки на оплату правової допомоги, суд керується і застосовує правові висновки наведені у пункті 31 постанови Верховного Суду від 20 липня 2021 року по справі №\~922/2604/20 за якими: відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Як підсумок, суд вважає, що через відсутність в матеріалах справи договору (або його копії) про надання правової допомоги між позивачкою і адвокатом Матвійчуком В.В., стороною позивача не підтверджено підстави надання позивачці правової допомоги у даній справі та підстави здійснення позивачкою оплат відповідних витрат на правову допомогу від адвоката Матвійчука В.В. (а.с. 10, 11). Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутні процесуально-правові підстави для ухвалення судом рішення про розподіл судових витрат позивачки на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial