Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

У вересні 2021 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до ПрАТ «СК «Уніка», третя особа АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення сплачених відсотків за договором лізингу, 3% річних, збитків від інфляції та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 15.01.2020 між [PERSON] та третьою особою, АТ КБ «Приват Банк» було укладено Договір фінансового лізингу №КЗН0А!00000227. За цим Договором АТ КБ «Приват Банк» виступає Лізингодавцем, а [PERSON] - Лізингоотримувачем. Предметом лізингу є транспортний засіб «Mazda 6» 2017 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який за умовами Договору лізингу після сплати всіх лізингових платежів переходить до позивача, [PERSON] 16.01.2020 між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем, ПрАТ СК «Уніка» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) №K3H0CPS-200G5E5. Згідно п. 1,2,3 цього Договору ПрАТ СК «Уніка» є Страховик, АТ КБ «ПриватБанк» є Страхувальник, [PERSON] є Лізингоодержувач. Разом - Сторони. Страхова сума - 411 400 гривень. Предметом Договору страхування є майнові інтереси АТ КБ «ПриватБанк», що не суперечать Закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням ТЗ «Mazda 6» 2017 р.в., н.к. [NUMBER] , р.н. [NUMBER] . Позивач вказує, що 08.05.2020, за адресою м. Київ, вул. Васильківська, б. 8, невстановлена особа незаконно заволоділа застрахованим транспортним засобом, що згідно Договору страхування є страховою подією. Факт заподіяння шкоди підтверджується Довідкою ГУ НП у м. Києві Голосіївського управлінням поліції вих. №3627 від 20.01.2021. Зазначені відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань Голосіївським управлінням поліції ГУ НП у м. Києві 08.05.2020 за №12020100010002809 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 Кримінального кодексу України. 12.05.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про настання страхового випадку, передав представнику відповідача свідоцтво про реєстрацію ТЗ (VIN: [NUMBER] ) та ключ запалювання у кількості 1 (одна) штука, згідно Акту прийомки та передачі від 12.05.2020, написав пояснення. 09.10.2020 представник відповідача повідомила позивача, що 07.09.2020 р. ПрАТ СК «Уніка» прийняла рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, з огляду на те, що повний комплект ключів від застрахованого ТЗ не було передано Страховику. 22.12.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про перегляд рішення по страховому випадку, надавши документи, що підтверджують відсутність додаткових ключів. 04.01.2021 [PERSON] повторно звернувся до ПрАТ СК «Уніка» з досудовою претензією щодо врегулювання спору. 21.01.2021 відповідач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 382 602,00 грн на рахунок Страхувальника АТ КБ «ПриватБанк». 22.01.2021 позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти мирову угоду, в рамках якої позивач виразив готовність зменшити суму відшкодування морального збитку на 50%, не нараховувати інфляційні втрати за грудень-січень 2021 року, матеріальні збитки за січень 2021 року, 3% річних за січень 2021 року. 12.02.2021 відповідач за вих. №416 від 12.02.2021 повідомив позивачу, що оскільки [PERSON] не укладав Договір страхування, то він не наділений правами Страхувальника, а умовами Договору страхування не передбачена виплата штрафних санкцій, моральної шкоди третім особам. Натомість, позивач вважає, що оскільки предмет лізингу перебував у його володінні та користуванні, тому відповідач неправомірно відмовив у компенсації моральних і матеріальних збитків. На думку позивача, він наділений правом вигодонабувача за договором страхування, оскільки сума страхового відшкодування, що перевищує заборгованість за Договором лізингу, перераховується позивачу. Договір лізингу та договір страхування є взаємопов`язаними та доповнюють одне одного. Вказує, що Страховик завдав матеріальних збитків Лізингоотримувачу у жовтні - грудні 2020 на суму 11984,28 грн і у січні 2021 р. на суму 4470 грн, що є нарахованими відсотками за користування викраденим предметом лізингу. Загальна сума завданих збитків у зв`язку з нарахуванням відсотків за користування предметом лізингу у вищезазначений період складає 16454,28 грн. Згідно ст. 526, ч. 2 ст. 625 ЦК України в період з 07.09.2020 по 21.01.2021 на суму заборгованості Страховика перед Страхувальником або його правонаступником нараховується 3% річних і відповідно до розрахунків позивача ця сума становить 4277 грн. Відповідно до п. 2 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 №01-06/928/2012 були розраховані інфляційні збитки за період 07.09.2020 по 21.01.2021 і в грошовому еквіваленті вони складають - 19512,70 грн. Позивач оцінює моральні збитки на суму 65 000 гривень, яка виразилася в душевних стражданнях, що вкрай негативно позначилися на психічному та психологічному його стані, хвилюваннях у зв`язку з необхідністю перелаштовувати налагоджений ритм життя, відвідувати психолога, емоційному дискомфорті, деморалізації. Зазначає, що фактично залишився без засобу пересування, що створює йому та його сім`ї додаткові незручності, він не зміг поїхати на похорони дідуся, який помер у Тернопільській області. Вчасне здійснення страхового відшкодування дало б йому змогу придбати у лізинг інший автомобіль, а поки діяв поточний Договір, він не мав змоги це зробити. Враховуючи викладене, вказані вище грошові кошти позивач просив стягнути з відповідача. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.09.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (викликом) сторін. 20.12.2021 представником ПрАТ «СК «УНІКА» подано до суду відзив, згідно якого відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначив, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ПрАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «УНІКА» було укладено двосторонній договір добровільного страхування наземного транспорту №K3H0CPS-200G5E5 від 16.01.2020 року. Вигодонабувач за договором не визначений. Предметом договору страхування є майнові інтереси АТ КБ «ПриватБанк», що не суперечать Закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням ТЗ «Mazda 6» 2017 р.в., д.н.з. [NUMBER] . Вказує, що 21.01.2021 ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» сплатило страхове відшкодування в розмірі 382 602,00 гривень, шляхом перерахування безготівкових коштів Страхувальнику (АТ КБ ""ПРИВАТБАНК") на зазначені в заяві реквізити. Враховуючи вищевикладене, ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» вважає, що виконало свої зобов`язання за Договором добровільного страхування наземного транспорту №K3H0CPS-200G5E5 у повному обсязі. На думку відповідача, позивач у позовній заяві не довів, що внаслідок дій відповідача йому було завдано збитків. Позивач просить стягнути сплачені відсотки за договором Лізингу, стороною якого відповідач не є. Обґрунтованих підстав для такого стягнення не існує. Позивачем, у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів того, що він зазнав моральних та душевних страждань, зміни звичайного способу життя; не надано жодних доказів, на підставі яких можна встановити обставини завданих позивачу відповідачем душевних страждань та їх оцінку саме в розмірі 65 000 гривень. Позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних є похідними від суми стягнення. З урахуванням того, що вимога щодо стягнення з відповідача відшкодування збитків є необґрунтованою, відповідно позовні вимоги щодо стягнення штрафних санкцій задоволенню, також не підлягають. Разом із відзивом відповідачем подано клопотання про розгляд справи з викликом сторін та заяву про порушення правил територіальної підсудності, передачу справи до іншого суду. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2022 справу №752/22211/21, провадження №2/752/3527/22 за позовом [PERSON] до ПрАТ «СК «Уніка», третя особа АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення сплачених відсотків за договором лізингу, 3% річних, збитків від інфляції та відшкодування моральної шкоди передано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва, за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2022 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.06.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (викликом) сторін. У встановленому законом порядку учасники справи були сповіщені судом про відкриття провадження по справі та призначення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, копія ухвали суду про відкриття провадження надсилалась сторонам та іншим учасникам справи. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. З огляду на викладене, суд, відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі доказами. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках та відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 15.01.2020 між [PERSON] та АТ КБ «Приват Банк» було укладено Договір фінансового лізингу №КЗН0А!00000227. Згідно вказаного договору АТ КБ «Приват Банк» виступає Лізингодавцем, а [PERSON] - Лізингоодержувачем. Предметом лізингу є транспортний засіб «Mazda 6» 2017 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.41-46). Згідно п.2.2 договору №КЗН0А!00000227 Лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування Предмет лізингу, а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти Предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та платежі з відшкодування витрат Лізингодавеця, пов`язаних з виконанням договору. По закінченню строку лізингу до Лізингоодержувача переходить право власності на Предмет лізингу згідно з умовами договору. 16.01.2020 між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем, ПрАТ СК «Уніка» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) №K3H0CPS-200G5E5 (а.с.49, 123-132). Згідно цього Договору ПрАТ СК «Уніка» є Страховик, АТ КБ «ПриватБанк» -Страхувальник, [PERSON] є Лізингоодержувач. Разом - Сторони. Страхова сума - 411 400 гривень. Предметом Договору страхування є майнові інтереси АТ КБ «ПриватБанк», що не суперечать Закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням ТЗ «Mazda 6» 2017 р.в., н.к. [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 629 ЦК України зазначає, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до наданих матеріалів встановлено, що у період часу з 05.00 по 05.30 08.05.2020, за адресою м. Київ, вул. Васильківська, б. 8, невстановлена особа незаконно заволоділа транспортним засобом, марки «Mazda 6» 2017 р.в., н.к. [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується Довідкою ГУ НП у м. Києві Голосіївського управлінням поліції вих. №3627 від 20.01.2021, витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 08.05.2020, №12020100010002809 за ч.3 ст.289 Кримінального кодексу України (а.с. 50-51). 12.05.2020 позивач, [PERSON] , звернувся до відповідача, ПрАТ СК «Уніка», із заявою про настання страхового випадку, передав представнику відповідача свідоцтво про реєстрацію ТЗ (VIN: [NUMBER] ) та ключ запалювання у кількості 1 (одна) штука, згідно Акту прийомки та передачі від 12.05.2020, написав пояснення (а.с.52-53). 07.09.2020 ПрАТ СК «Уніка» прийняла рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, з огляду на те, що повний комплект ключів від застрахованого ТЗ не було передано Страховику (а.с.54). Відповідно до п. 1.2.13. умов Договору Страхування, обов`язки Страхувальника за цим Договором, за винятком обов`язків щодо сплати страхового платежу та пені, також розповсюджуються на осіб, яким Страхувальник довірив управління ТЗ. Невиконання зазначеними особами цих обов`язків спричиняє ті ж наслідки, що і невиконання їх безпосередньо Страхувальником. Пункт 1.2.5. умов Договору визначає, що Страхувальник зобов`язаний вживати заходів щодо запобігання та зменшення збитків, завданих внаслідок настання страхового випадку. Згідно з п. 1.2.7. умов Договору Страхування, Страхувальник зобов`язаний для вирішення питання про виплату страхового відшкодування надати Страховику або його представнику документи, зазначені у п. 3.2 умов страхування. Відповідно до пункту 3.1.9. умов Договору Страхування, у разі незаконного заволодіння ТЗ, перед отриманням першої частини страхового відшкодування передати Страховику оригінал свідоцтва про реєстрацію і повний комплект оригінальних ключів від цього ТЗ за винятком їх викрадення шляхом грабежу або розбою разом із незаконним заволодінням ТЗ. В разі невиконання даної умови Страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено сторонами, позивач після настання страхового випадку передав ключі запалювання від автомобіля «Mazda 6», д.р.н. [NUMBER] у кількості 1 (одна) штука. При цьому, відповідно до п. 13 Договору Страхування, зазначено, що невід`ємною частиною договору є: Додаток № 1 «Умови страхування», Додаток № 2 Специфікація та акт приймання-передачі застрахованого лізингового ТЗ та фотографії застрахованого ТЗ. Відповідно до акту приймання-передачі транспортного засобу від 16.01.2020, укладеного між Страхувальником, АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , Страхувальник передав два ключі до автомобіля «Mazda 6», д.р.н. [NUMBER] . При цьому, акт був підписаний з боку позивача без застережень. Враховуючи викладене, суд погоджується з доводами відповідача, що відповідно до п. 3.1.9. умов Договору, у Страховика були підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування. В подальшому, 22.12.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про перегляд рішення по страховому випадку, надавши документи, що підтверджують відсутність додаткових ключів, а саме: лист від компанії-імпортера автомобіля ТОВ «Каукасус Авто Імпорт» від 21.10.2020, лист попереднього власника ТЗ [PERSON] від 19.12.2020 (а.с.27, 68, 69). На підставі звернення даного позивача, Страхувальником було проведено перевірку процедури оформлення лізингу, отримані додаткові пояснення та документи від співробітників та Клієнта, і встановлено, що на момент оформлення фінансового лізингу в наявності був лише один комплект ключів. У зв`язку з вищевикладеним, 20.01.2021 Страховиком було переглянуте прийняте рішення та вирішено виплатити страхове відшкодування у розмірі 382 602,00 грн. 20.01.2021 ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» було складено страховий акт №00354616 із висновком комісії про виплату страхового відшкодування (а.с. 145). 21.01.2021 ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» сплатило страхове відшкодування в розмірі 382 602,00 гривень, шляхом перерахування безготівкових коштів Страхувальнику (АТ КБ "ПРИВАТБАНК"), що підтверджується платіжним дорученням № 195872 (а.с. 147). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІКА» виконано свої зобов`язання за Договором добровільного страхування наземного транспорту №K3H0CPS-200G5E5 у повному обсязі. При цьому, суд критично оцінює посилання позивача на порушення його прав та відшкодування шкоди, внаслідок відмови у виплаті страхового відшкодування до моменту зміни рішення, оскільки відповідачу позивачем разом із першою заявою не надано усіх доказів щодо наявності у нього одного комплекту ключів. Натомість, у розпорядження ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» було передано акт приймання-передачі транспортного засобу від 16.01.2020, підписаний без зауважень АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , де вказано що Страхувальник передав два ключі до автомобіля «Mazda 6», д.р.н. [NUMBER] . Так, суд вважає, що рішення по виплаті страхового відшкодування повністю узгоджується з умовами Договору, дії Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА" не суперечили вимогам чинного законодавства, а також умовам договору, укладеного між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "УНІКА" та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Відповідач виконав свої зобов`язання за договором, сплативши страхове відшкодування Страхувальнику. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що внаслідок дій відповідача йому було завдано збитків, тому дані позовні вимоги задоволенню не підлягають. З урахуванням того, що вимоги про стягнення збитків є необґрунтованими, а позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є похідними від суми стягнення, тому вони також, задоволенню не підлягають. Крім цього, суд звертає увагу, що позивач просив стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА" сплачені відсотки за договором лізингу. Проте, ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» не є стороною договірних відносин. Договір фінансового лізингу №КЗН0А!00000227 укладено між [PERSON] та АТ КБ «Приват Банк», а відтак, останній є належним відповідачем щодо стягнення коштів за відповідним договором. Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 3 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)). Отже, судом встановлено, що ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» є неналежним відповідачем по справі про стягнення відсотків за договором лізингу №КЗН0А!00000227. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦК України). Однак, клопотання про залучення належного відповідача позивачем подано не було. Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 289/2110/21 (провадження № 61-5136св22). При цьому, суд бере до уваги, що установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)). Враховуючи вказані висновки, які є обов`язковими до застосування судом (ст.263 ЦПК України), суд вважає, що вказані обставини, також, є підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. За приписами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Позивач вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано моральної шкоди у розмірі 65 000 гривень, яка виразилася в душевних стражданнях, що вкрай негативно позначилися на психічному та психологічному його стані, хвилюваннях у зв`язку з необхідністю перелаштовувати налагоджений ритм життя, відвідувати психолога, емоційному дискомфорті, деморалізації. Позивач фактично залишився без засобу пересування, що створює йому та його сім`ї додаткові незручності. У постанові Великої Палати Верховного суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено правовий висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. При цьому, причинний зв`язок між протиправними діяннями заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як із поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» зазначив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Зокрема, у Постанові Верховного Суду у справі № 750/6330/17 від 27.11.2019 року зроблено висновок, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або ж приниження, які завдають моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, зокрема, інтенсивність, повторюваність протиправних дій, фізичні або психологічні наслідки, стан здоров`я. У пункті 5 своєї Постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого позивач при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для справи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, позивачем не доведено та судом не встановлено неправомірних дій відповідача, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Доказів на підтвердження того, що внаслідок дій (бездіяльності) відповідача позивачем було понесено глибокі душевні страждання, що призвело до заподіяння йому моральної шкоди, позивач суду не надав, та не довів, що протиправними діями відповідача йому завдано моральної шкоди у визначеному розмірі. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст. ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed