Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-29 00:00:00

Представник позивача адвокат Грибовод В.В. звернувся до суду в інтересах [PERSON] із вказаним позовом до відповідача, в якому прохає: визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності на частини квартири, за адресою: [ADDRESS] , встановити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] та стягнути понесені судові витрати. Заявлені вимоги мотивує тим, що 02.03.2011 зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . На момент перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано 07.02.2018 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. відповідно до договору купівлі-продажу №119 від 07.02.2018, власником зазначена [PERSON] . [PERSON] надав згоду дружині на придбання квартири та підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання є спільною сумісною власністю, а придбана квартира буде об`єктом спільної сумісної власності. 03.03.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 22.02.2023 з метою досудового врегулювання, на адресу відповідача надіслана досудова вимога, в якій зазначено прохання здійснити поділ шляхом встановлення права спільної часткової власності на квартиру та встановити порядок користування. Проте, відповідач не вчиняє жодних дій для досудового врегулювання спору, тому представник позивача звернувся до суду із згаданим позовом. Провадження у справі відкрито за ухвалою суду від 13.06.2023, з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.11.2023 справу призначено до судового розгляду. 15.02.2024 від представника відповідача адвоката Нескородь В.М. надійшли письмові пояснення у справі, в яких останній прохав відмовити у задоволенні позову, зазначаючи що сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності. Наголошує, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, які вона отримала після продажу квартири, що належала їй на праві приватної власності. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 02.03.2011 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області зроблено актовий запис №155, свідоцтво серії [NUMBER] . Згідно з договором купівлі-продажу від 07.02.2018 посвідченим приватним нотаріусом Носовою Ж.Б., [PERSON] передала, а [PERSON] , діючи зі згоди чоловіка [PERSON] на підставі заяви, справжність підпису на якій 07.02.2018 засвідчено нотаріусом, прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . Продаж вчинено за домовленістю сторін за 502000 грн. Відповідно до заяви [PERSON] , посвідченої 07.02.2018, приватним нотаріусом Носовою Ж.Б., позивач надав згоду дружині [PERSON] на купівлю квартири [ADDRESS] та на укладання і підписання нею відповідного договору, підтвердивши, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їх спільною сумісною власністю, придбана нерухомість також буде об`єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається ними за спільні кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.02.2023 номер довідки 323294205, за [PERSON] 07.02.2018 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно договору купівлі - продажу, серії та номер: ННА012713-012714 №119, виданого 07.02.2018 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03.03.2020 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 02.03.2011 в Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області за актовим записом №155. В січні 2023 року представник позивача направив [PERSON] досудову вимогу, в якій запропонував в досудовому порядку укласти нотаріальний договір, яким здійснити поділ спільного майна подружжя, встановити право власності [PERSON] та визначити порядок користування квартирою. Згідно з висновком експерта за результатами проведення оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи №15 від 03.04.2023, ринкова вартість подібного нерухомого майна частини квартири [ADDRESS] станом на 28.03.2023 може складати 916342. Також за висновком експерта запропоновано чотири варіанти порядку користування квартирою, перший з яких відповідає ідеальним часткам та , інші з відхиленням до 10% і більше 10% від ідеальних часток. Так, за першим варіантом порядку користування у спільне користування пропонується приміщення площею 25.7 кв.м (на плані жовтого кольору), а саме коридор 1 площею 9.0 кв.м., кухня 3 площею 9.5 кв.м, ванна 7 площею 2.6 кв.м., вбиральня 8 площею 1.0 кв.м., коридор 9 площею 3.6 кв.м., першому співвласнику на частину пропонується виділити в індивідуальне користування приміщення площею 27.7 кв.м. (на плані червоного кольору) кімната 4 площею 16.9 кв.м., кладова 5 площею 1.7 кв.м., кімната 6 площею 9.1 кв.м., другому співвласнику на пропонується виділити в індивідуальне користування приміщення площею 27.8 кв.м. (на плані синього кольору), в тому числі кімната 10 площею 12.7 кв.м., кімната 11 площею 10.0 кв.м., лоджія к-0.5 площею 2.2. кв.м., лоджія к-0.5 площею 2.9 кв.м. Усього першому співвласнику пропонується виділити в користування приміщень у квартирі загальною площею 40.5, а другому співвласнику загальною площею 40.7. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали повністю. Позивач [PERSON] пояснив, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON] вони за спільні кошти придбали квартиру, за його нотаріально посвідченою заявою стороною договору купівлі-продажу виступила дружина. Попередньо [PERSON] продала належну їй квартиру, однак кошти на придбання спірної квартири вони вносили спільно, половину внесла відповідач, а іншу половину він. У спірній квартирі він проживав до 02.02.2021, після відповідач поміняла двері, замки і зараз в нього є перешкоди щодо користування спільним майном, тому він прохає здійснити поділ майна, визнати за ним право власності та встановити порядок користування квартирою. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що за 18500 доларів США продала квартиру, що належала їй, та саме за ці кошти за ціною договору 501000 грн вона придбала спірну квартиру, перебуваючи у шлюбі з відповідачем. Відповідачем було вкладено лише 2000 доларів США, останній проживав у квартирі до березня 2020 року, а потім самостійно виїхав, перешкод йому не чинила. Представник відповідача прохаючи відмовити у задоволенні позову, зазначив, що перебуваючи у шлюбі [PERSON] продала свою квартиру по [ADDRESS] , та придбала іншу по [ADDRESS] , виключно за власні кошти, тому вимоги позивача про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності, визнання за ним права власності та визначення порядку користування є безпідставними. Також позивач був боржником у виконавчих провадженнях і мав великі борги, тому наявність у нього коштів є сумнівною. Згідно з свідоцтвом про право власності та витягом про державну реєстрацію прав від 14.03.2011, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Згідно з договором про наміри щодо купівлі-продажу нерухомості від 25.12.2017, [PERSON] та [PERSON] домовились про наміри купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за 18500 доларів США, здійснення купівлі-продажу сторони обумовили в строк до 27.01.2017. В судовому засіданні відповідач пояснила, що квартира по [ADDRESS] залишилась їй у спадок, продаж квартири було здійснено за 18500 доларів США і за ці кошти вона придбала спірну квартиру. Позивач в судовому засіданні не заперечував здійснення [PERSON] продажу власної квартири за вказаною сумою, однак ствердив, що спірна квартира була придбана за спільні кошти. Половину коштів вніс він, а іншу половину [PERSON] , з коштів отриманих за продаж власної квартири. Допитана в судовому засіданні за клопотанням сторони відповідача свідок [PERSON] показала, що [PERSON] є її подругою, з якою вони знайомі більше 11 років. Їй відомо, що у 2018 році відповідач продала свою квартиру, яка залишилась їй у спадок, на Половках і купила іншу чотирикімнатну квартиру в мікрорайоні Левада у м. Полтаві. Відповідач у цій квартири не проживає, при розірванні шлюбу говорив, що не має претензій, ремонт у квартирі не робив. Розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд наголошує, що за змістом ст. 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (ст. 68 СК України). Згідно із ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно із ч.2 ст.183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Таким чином, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справах № 235/9895/15-ц, № 404/1515/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Судом встановлено, що у період шлюбу [PERSON] , діючи зі згоди чоловіка [PERSON] на підставі заяви від 07.02.2018, придбала квартиру [ADDRESS] та в подальшому право власності на цю квартиру було зареєстровано за відповідачем з розміром частки 1/1. Згідно з нотаріально посвідченою заявою [PERSON] , на підставі якої було укладено зазначений вище договір купівлі-продажу, останній надав згоду дружині [PERSON] на купівлю квартири [ADDRESS] та на укладання і підписання нею відповідного договору, підтвердивши, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їх спільною сумісною власністю, придбана нерухомість також буде об`єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається ними за спільні кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі. При цьому [PERSON] ствердив, що договір укладається в інтересах сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили і укладення договору відповідає їх спільному волевиявленню. В судовому засіданні сторони не заперечували укладення договору та надання позивачем нотаріально посвідченої заяви щодо згоди на укладення відповідачем договору купівлі-продажу. При цьому стверджуючи про придбання спірної квартири виключно за особисті кошти, відповідач не змогла пояснити, чому в нотаріально посвідченій заяві її колишнього чоловіка було зазначено протилежне, та вказана заява була прийнята нотаріусом при посвідченні договору. Крім того, заперечуючи придбання спірної квартири за спільні кошти, відповідач не надала суду доказів щодо часу здійснення нею продажу квартири [ADDRESS] , ціни продажу та фактичного використання всіх отриманих під продажу цієї квартири коштів на придбання спірної квартири. В даному випадку показання допитаного за клопотанням сторони відповідача свідка, витребувані судом за клопотанням представника відповідача відомості про виконавчі провадження у відношенні [PERSON] , як і продаж відповідачем квартири [ADDRESS] , факт чого не заперечувався позивачем, не спростовують презумцію виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу та рівності часток подружжя при поділі майна. В ході розгляду справи [PERSON] підтвердив, що відповідач дійсно продала квартиру по [ADDRESS] , однак категорично заперечив придбання спірної квартири виключно за власні кошти [PERSON] , що відповідачем спростовано не було. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, набуття майна за час шлюбу є підставою для виникнення у подружжя права спільної сумісної власності майна. У разі коли презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не спростовано, за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. За таких обставин, з урахуванням наданих суду сторонами по справі доказів, суд вважає необхідним в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] та встановити порядок користування квартирою виходячи із запропонованого експертом єдиного варіанту, який відповідає збереженню ідеальних часток та . Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників». Виниклі між сторонами спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, в такому разі суд виділяє в користування сторонам частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Враховуючи, що будь-яких заперечень проти запропонованих варіантів порядку користування спірною квартирою відповідачем надано не було, судом було визнано доцільним визначення такого порядку користування, який відповідає ідеальним часткам сторін. Таким чином, заявлений позов суд вважає обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю, а заперечення відповідача недоведеними та безпідставними. Згідно із ст.133 ЦПК України, судові витрати у справі складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до кола яких належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України). За змістом ч.ч.3,4,5 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, позивачем на підтвердження розміру витрат пов`язаних із розглядом справи надано договір про надання правової допомоги №22/02-23 від 22.02.2023, ордер про надання правової допомоги, додаткову угоду №1 від 03.04.2023 до договору про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт від 02.06.2023, квитанцію про оплату послуг за договором надання правової допомоги в розмірі 23000 грн, квитанції про оплату послуг за виготовлення технічного паспорту в розмірі 778,30 грн, 860,80 грн та квитанцію про оплату витрат експерта. Клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідачем заявлено не було. Таким чином у зв`язку з задоволенням позовних вимог на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 9163,42 грн та 29639,10 грн витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Outcome: approved