Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

адвокат Яресько Т.В. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М., зареєстрованим у реєстрі за №58314 від 22 грудня 2021 року таким, що не підлягає виконанню. Стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 3028 грн. А також, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в розмірі 28728 грн. 46 коп., що були стягнуті в межах виконавчого провадження [NUMBER]. Позов мотивує тим, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. 22 грудня 2021 року вчинено виконавчий напис №58314, відповідно до якого запропоновано стягнути з позивачки на користь відповідача заборгованість у розмірі 24980 грн. 01 серпня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М. відкрито виконавче провадження [NUMBER] з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса про стягнення заборгованості, про що винесено відповідну постанову. Вважає, що даний виконавчий напис необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню, оскільки виконавчий напис здійснюється нотаріусом на підставі ст.87, 88 ЗУ «Про нотаріат» за умови подання стягувачем пакету документів, що підтверджують безспірну заборгованість, однак відповідачем приватному нотаріусу таких документів подано не було. Також, виконавчий напис вчинено без доведеності безспірності вимог відповідача, в тому числі й при відсутності нотаріально посвідченого кредитного договору, що виключає безспірність вимог, а тому, вважає, що виконавчий напис необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню. На даний час в межах виконавчого провадження [NUMBER] стягнуто 28728 грн. 46 коп. Таким чином, оскільки правова підстава, на якій відповідач набув кошти від позивачки у вказаній сумі, внаслідок вчинення виконавчих дій, пов`язаних з виконанням виконавчого напису нотаріуса, відпала, тому, вважає за можливе застосувати до вказаних відносин положення законодавства щодо повернення безпідставно набутого майна. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, за змістом якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень покликається на те, що ТОВ «ЄАПБ» є правонаступником усіх прав та обов`язків ТОВ «ФК» Інвест фінанс», з яким 14 серпня 2020 року позивачка уклала кредитний договір №10002226325. 22 грудня 2021 року приватним нотаріусом Солонець Т.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №58314, щодо стягнення з позивачки на користь відповідача заборгованість в розмірі 24980 грн. Вважає, що спірний виконавчий напис не підлягає визнанню таким, що не підлягає до виконання, оскільки зазначена у такому заборгованість є безспірною, оскільки відповідачем виконано вимоги передбачені п.2 Постанови КМУ від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» та подано нотаріусу вичерпний перелік документів для вчинення виконавчого напису, а саме оригінал кредитного договору та розрахунок заборгованості за кредитним договором. Щодо позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів в сумі 28728 грн. 46 коп., зазначає наступне. Із відомостей ТОВ «ФК «ЄАПБ» встановлено, що в ході примусового виконання [NUMBER] в рахунок погашення боргу було отримано суму в розмірі 24980 грн. Позивачкою, свідомо вибрано спосіб погашення наявної кредитної заборгованості, в межах виконавчого провадження. Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати основної винагороди приватному виконавцю є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час якого виконавець виконує обов`язки покладені на нього ЗУ «Про виконавче провадження». Будь-які дії чи бездіяльність виконавця під час виконавчого провадження позивачкою не оскаржувалися, а тому відсутні правові підстави, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивачки, стягненням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами, а є витратами виконавчого провадження, так само як і сума стягнутої з позивачки на користь відповідача в межах виконавчого провадження [NUMBER], оскільки відсутні чіткі докази стягнутої суми. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн., вважає, що заявлені витрати на правову допомогу є неспівмірними зі складністю справи та не відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, останній подав заяву про розгляд справи у їхню відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, у відзиві на позов, просить розгляд справи проводити у відсутності відповідача. Треті особи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у їхню відсутність. У зв`язку з неявкою сторін відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою суду від 29 січня 2024 року заяву позивачки про забезпечення позову задоволено та зупинено стягнення за виконавчим написом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. від 22 грудня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за №58314, до набрання рішенням законної сили. Також, ухвалою суду від 29 січня 2024 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено до судового розгляду на 15 лютого 2024 року. 15 лютого 2024 року розгляд справи відкладено на 29 лютого 2024 року, у зв`язку із збільшення позовних вимог позивачкою та неявкою сторін у судове засідання. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 22 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М., вчинено виконавчий напис, який зареєстрований у реєстрі за №58314, яким запропоновано стягнути з [PERSON] невиплачені в строк грошові кошти на користь ТОВ «ЄАПБ», якому ТОВ «ФК «Інвест фінанс», на підставі договору факторингу №11052021 від 11 травня 2021 року відступило право вимоги за кредитним договором №10002226325 від 14 серпня 2020 року, укладеного між ТОВ «ФК «Інвест фінанс» та [PERSON] . Запропоновано задовольнити вимоги ТОВ «ЄАПБ», стягнути з [PERSON] за період з 11 травня 2021 року по 30 листопада 2021 року включно, суму у розмірі: 9000 грн. 16 коп.- заборгованість за основною сумою боргу, 15930 грн. 16 коп. - заборгованість за відсотками, 50 грн. - плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 24980 грн. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М. від 01 серпня 2022 року відкрито виконавче провадження [NUMBER] по виконанню вищевказаного виконавчого напису. 01 серпня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М. винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди, постановлено стягнути з [PERSON] основну винагороду у сумі 2498 грн. Щодо вимоги про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч.1 ст.1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч.1 ст.39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів зазначено у Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно із ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з п.п.2.1 п.2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, п.п.3.2, 3.5 п.3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. У відповідності до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленої в постанові від 06 травня 2020 року у справі №320/7932/16-ц (провадження №61-38989св18), сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості, як такого. При цьому ст.50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. У відповідності до правового висновку, висловленого у п.34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19), вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Таким чином, ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутність будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання. З копії зазначеного оспорюваного виконавчого напису вбачається, що такий було видано нотаріусом, зокрема, на підставі пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Зазначений пункт - «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» передбачає документи, що додаються для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. При цьому як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, щодо доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Таким чином, постанова №662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, в зазначеній частині втратила чинність 22 лютого 2017 року з набранням законної сили вказаною вище постановою Київського апеляційного адміністративного суду. Оскільки постанову №662 в судовому порядку визнано незаконною та нечинною в частині пункту 2 Переліку, то кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. З наведеного вбачається, що вчиняючи 22 грудня 2021 року виконавчий напис №58314 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. керувалась пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови №662, яка на той час уже була нечинною згідно із постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14. Договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Окрім цього, всупереч наведеним вище нормам, стороною відповідача ТОВ «ЄАПБ» не надано суду докази, які свідчать про безспірність заборгованості боржника [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до правил ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачкою доведені обставини, на які вона посилається, як на підставу своєї позовної вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає задоволенню. Уся сукупність зібраних по справі доказів підтверджує викладені в позовній заяві обставини в цій частині, відтак необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №58314 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. від 22 грудня 2021 року. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів, суд зазначає наступне. За змістом ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володiння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 Цивільного кодексу України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. При цьому, відповідно до ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Згідно із ч.1 ст.177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Майном, як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч.1 ст.190 ЦК України). За таких обставин, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. №58314 від 22 грудня 2021 року таким, що не підлягає виконанню, а отже, відпала підстава, на якій ТОВ «ЄАПБ» набуло кошти від позивачки, внаслідок вчинення виконавчих дій, пов`язаних з виконанням такого виконавчого напису. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе застосувати до вказаних відносин положення законодавства щодо повернення безпідставно набутого майна. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 28 січня 2020 року в справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року в справі № 910/1531/18. Однак визначаючи розмір коштів, які є безпідставно набутими, суд вважає, що позивачка та її представник помилково визначають їх у розмірі 28728 грн. 46 коп., що є загальною сумою, яка стягнута з позивачки як боржника по виконавчому провадженню. Так, як вбачається із здобутих судом доказів, на погашення суми боргу за виконавчим написом від 22 грудня 2021 року, відповідач отримав 24980 грн., що і повинно бути ним повернуто. Сума у розмірі 3 748 грн. 46 коп. є витратами виконавчого провадження, тобто такі кошти були стягнуті з [PERSON] не на користь відповідача, а до іншого відповідача позивачка вимог не заявляла (держава, ВДВС тощо). Крім того, за змістом ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до ч.1 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Будь-які дії державної виконавчої служби не були визнані незаконними чи скасовані, а тому правомірно проведені на виконання виконавчого документа і кошти стягнуті за таке виконання також мають правову підставу, яка не відпала. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають безпідставно набуті кошти в сумі 24980 грн. Подібні за змістом висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 08 вересня 2021 року по справі №206/2212/18. Вирішуючи питання судових витрат, суд приходить до такого висновку. Згідно із ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до такого висновку. Стаття 137 ЦПК України закріплює наступні положення: - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. - за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved