Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із даним позовом до відповідача, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що 06 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, у період якого ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки «CHEVROLET LACETTI» д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску, право власності на який було спільною сумісною власністю подружжя. В подальшому шлюбні стосунки між сторонами не склались, тому рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.01.2022 року шлюб між подружжям було розірвано. Вже під час припинення сімейних відносин між сторонами 27.11.2021 року без згоди та відома позивачки продав такий автомобіль, а отримані грошові кошти витратив на свої потреби. Таким чином, у разі, коли одним із подружжя відчужується автомобіль, що є об`єктом спільної сумісної власності, письмова згода другого з подружжя має бути посвідчена нотаріально. Відповідно до висновку експерта № 23516 від 13.03.2023 року середня ринкова ціна автомобіля марки «CHEVROLET LACETTI» на 13.03.2023 року складає 254151,77 грн. Отже, оскільки позивачка [PERSON] не надавала письмової згоди, засвідченої нотаріально, на продаж спільного зазначеного автомобіля, тому вона має право на компенсацію їй 1/2 частки вартості вказаного транспортного засобу, що становить 127075,89 грн. На підставі викладеного просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «CHEVROLET LACETTI» д.н.з. [NUMBER] (на зараз [NUMBER] ), 2011 року випуску та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їхньою відсутністю, на позові наполягають, просять їх задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача вартість 1/2 частки автомобіля, згідно висновку експерта та судові витрати. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їхньою відсутністю, проти позову заперечують, але жодних обґрунтувань своїх заперечень проти позову суду не надали. Суд вважає розглянути справу на підставі доказів, які є у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши письмові докази окремо та у сукупності, встановив обставини та відповідні до них правовідносини. Судом було встановлено, що з 06 червня 2015 року до 25 лютого 2022 року [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Московського районного суду міста Харкова від 24 січня 2022 року, яке набуло чинності 25 лютого 2022 року, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб сторін, актовий запис № 773 від 06 червня 2015 року (а.с.6), та рішення суду по справі № 643/17874/21 (а.с.78). За інформацією від 20.08.2022 року ТСЦ МВС № 6350 вбачається, що транспортний засіб марки «CHEVROLET LACETTI», 2011 року випуску VIN-код № [NUMBER] був зареєстрований з 28.12.2016 року за [PERSON] , після чого 27.11.2021 року зазначений автомобіль був за договором купівлі-продажу перереєстрований на іншого власника та видане свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] та номерний знак [NUMBER] (а.с.67). За висновком від 13.03.2023 року № 23516 транспортно-товарознавчого дослідження з визначення ринкової вартості вбачається, що середня ринкова ціна автомобіля марки «CHEVROLET LACETTI» д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску, VIN-код № [NUMBER] станом на 13.03.2023 року складає 254151,77 грн.(а.с.110-112). Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Суд вказує, що ст. 60 СК закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Заінтересована особа може натомість довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд зауважує, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року по справі № 234/17030/18. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: транспортні засоби; грошові кошти. За положеннями ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Суд зазначає, що встановлення належності спірного автомобіля до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановлення для вирішення даного спору, виходячи з його підстав та не є самостійною вимогою чи способом захисту, який потребує вирішення. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 грудня 2021 року по справі № 726/1388/16. Натомість, суд зазначає, що належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін щодо автомобіля марки «CHEVROLET LACETTI» суду не було надано. Бо стороною відповідача ні в попередній склад суду не надано відзиву на позов із доказами на спростування такою презумпції, ні у теперішній склад не надано жодних пояснень на обґрунтування своїх заперечень проти позову. Посилання сторони відповідача на раніше надані пояснення у судовому засіданні іншого складу суду є недопустимими, оскільки прямо суперечать принципу безпосередності сприйняття доказів даним складом суду. Суд зауважує, що наявність шлюбу чи його розірвання не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем не було спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за його особисті кошти, внаслідок чого суд дійшов висновку про можливість визнання спільною сумісною власністю сторін автомобіль марки «CHEVROLET LACETTI». Отже, судом було встановлено з підстав, передбачених ст. 60, 61 СК та ст. 368 ЦК, що автомобіль марки «CHEVROLET LACETTI» є об`єктом права спільної сумісної власності позивачки та відповідача, як подружжя, яке було набуте спільно за час їх перебування у шлюбі. Суд також вказує, що факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Суд встановив, що автомобіль марки «CHEVROLET LACETTI», 2011 року випуску року випуску був придбаний у період перебування у шлюбі сторін, відповідачем не спростовано презумпцію спільності такого майна, тому суд дійшов висновку про можливість вирішення питання щодо компенсації позивачці 1/2 частки вартості спірного автомобіля, оскільки відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою вважати, що такий правочин порушив права позивачки, отже правочин щодо відчуження транспортного засобу виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивачки як іншого співвласника. Таким чином, оскільки зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, суд вважає, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог ст. 60, 61, 63 СК України. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 23 грудня 2020 року по справі № 726/1606/17. При цьому суд вказує, що фактичне відчуження спірного автомобіля під час шлюбу сторін по справі, не може свідчити на користь того, що кошти від його продажу були витрачені на потреби родини колишнього подружжя сторін, оскільки фактичні шлюбні стосунки між сторонами були припинені ще до відчуження відповідачем автомобіля марки «CHEVROLET LACETTI», тому на той момент подружжя сторін вже не вели спільне господарство та не мали спільного бюджету. Також суд вказує, що відповідач здійснив продаж спірного автомобіля 27.11.2021 року без належним чином оформленої згоди позивачки на це, достеменно знаючи, що позивачка звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу. Враховуючи викладене вмотивування, суд робить висновок, що гроші від продажу спірного автомобіля не могли бути використані в інтересах сім`ї колишнього подружжя сторін. За ч. 1 ст. 65 СК дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. На підставі ч. 1 ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином,

Outcome: approved