Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

23 січня 2020 року представник позивача звернулася до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, у якому просила: визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] померла [PERSON] , якій на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт за яким усе своє майно заповіла позивачці. 01 листопада 2012 року [PERSON] звернулася до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю у заявника оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру. Оригінал правовстановлюючого документу був відсутній у померлої у зв`язку з тим, що 24 листопада 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання. У зв`язку з цим при реєстрації обтяження на квартиру правовстановлюючі документи було надано до нотконтори. [INFO] [PERSON] помер, тому договір довічного утримання вважається припиненим. Крім того, вказаний договір не був зареєстрований в Київському БТІ та Київському виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, а тому померлий [PERSON] не набув право власності на будинок. Віднайти документи у Дванадцятій Київській державній нотаріальній конторі, Київському державному нотаріальному архіві не вдалося. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи відсутність у позивача оригіналу правовстановлюючого документу на житловий будинок [ADDRESS] , позивач звернулася до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 24.01.2020 року цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 28 січня 2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 10 березня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче судове засідання. 21 жовтня 2020 року представник Київської міської ради подав відзив на позовну заяву, у якому просив суд ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства та розглядати справу за відсутності представника Київської міської ради. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 16 березня 2021 року за клопотанням представника позивача витребувано докази з Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори. 12 квітня 2021 року з Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори надійшли витребувані докази. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 10 серпня 2021 року закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представники відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 22 травня 2012 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві, актовий запис №9396. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права і обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 24 листопада 2000 року [PERSON] уклала договір довічного утримання, за яким передала у власність [PERSON] належний їй на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до п. 2 Договору довічного утримання, жилий будинок належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданих Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою 01 червня 1981 року за реєстрами №2649, №2651, та зареєстрованих в Київському міському бюро технічної інвентаризації 29 січня 1990 року за №29175. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 вересня 2009 року у справі №2-498/09 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Солом`янської районної у м. Києві ради про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності; відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод по здійсненню обов`язків по договору довічного утримання та визнання права власності. Суд встановив, що за договором довічного утримання від 24 листопада 2000 року відбулося відчуження жилого будинку, тому відповідно до вимог ст. 227 ЦК України, договір підлягав державній реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів та Київському міському бюро технічної інвентаризації. Також, згідно зі свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] . Зі смертю [PERSON] договір довічного утримання, укладений 24 листопада 2000 року між [PERSON] та [PERSON] припинив свою дію, а за життя [PERSON] не набув права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Вказані обставини в порядку ч. 5 ст. 82 ЦПК України суд визнає такими, що не підлягають доказуванню, оскільки вони встановлені стосовно майна [PERSON] рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, та не спростовані у загальному порядку особою, яка не брала участі у справі №2-498/09. Відповідно до ст. 757 ЦК України, обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передане відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом. Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється. Також, суд враховує, що відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №68459376 від 09 лютого 2022 року наданої Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою, спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , не заводилася. Таким чином, суд вважає встановленим та підтвердженим Інформаційною довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 11 січня 2022 року, що на час смерті [PERSON] належав на праві власності житловий будинок [ADDRESS] , на підставі наступних правовстановлюючих документів: - 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності, виданого 01 червня 1981 року 1-ю Київською державною нотаріальною конторою №2649 та зареєстрованого в Бюро 29 січня 1990 року за реєстровим №29175; - 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 01 червня 1981 року 1-ю Київською державною нотаріальною конторою №2651 та зареєстрованого в Бюро 29 січня 1990 року за реєстровим №29175. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. 23 червня 2008 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державними нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочковою Н.Г. зареєстрований в реєстрі за №3-844, яким все своє майно заповіла [PERSON] , [INFO]. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини можливе шляхом подачі заяви про прийняття спадщини у строки, встановлені ст. 1270 ЦК України та видачі відповідного свідоцтва. Судом встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] звернувшись 01 листопада 2012 року з відповідною заявою до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори. Інших спадкоємців судом не встановлено. Відповідно до довідки №839 від 31 жовтня 2012 року [PERSON] була зареєстрована в будинку [ADDRESS] по день смерті [INFO] . Зареєстрвоаних немає. Згідно із частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). 03 липня 2019 року державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочкова Н.Г. відмовила позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії мотивована тим, що відповідно до підпункту 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу 1 цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, а у спадкоємиці відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно. Згідно листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 21 лютого 2024 року, на зберіганні у бюро знаходяться копії свідоцтва про право власності, виданого 01 червня 1981 року 1-ю Київською державною нотаріальною конторою №2649 та зареєстрованого в Бюро 29 січня 1990 року за реєстровим №29175, а також свідоцтва про право на спадщину, виданого 01 червня 1981 року 1-ю Київською державною нотаріальною конторою №2651 та зареєстрованого в Бюро 29 січня 1990 року за реєстровим №29175. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Встановивши, що єдиним спадкоємцем [PERSON] , який прийняв спадщину у встановленому Законом порядку є позивач, яка окрім як в судовому порядку оформити свої спадкові права на житловий будинок [ADDRESS] не має змоги у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу, суд приходить до висновку про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] . Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved