Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

14 лютого 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, відшкодування вартості частки у спадщині. Позивачка просить у порядку ст. 23, 1213 ЦК України стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на її користь моральну шкоду у розмірі 10000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.02.2023 року складає 365 600, 00 гривень; стягнути у рівних частках з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на її користь грошову компенсацію належної [PERSON] частки у спадщині, що відкрилася після померлого [INFO] батька позивачки - [PERSON] у вигляді витрачених відповідачами грошових вкладів, що зберігалися у банківських установах у розмірі 139,36 Євро, 452,45 доларів США та 152 085,513 гривень. За результатами автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Чернявській Л.М. Ухвалою суду від 16 лютого 2023 року позов залишено без руху. 03 березня 2023 року від представника Позивача до суду на виконання ухвали суду від 16 лютого 2023 року надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 20 березня 2023 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. 29 червня 2023 року від представника [PERSON] , [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву у відповідності до якого зазначено, що позов є передчасним з огляду на те, що взагалі нез`ясованим з точки зору нотаріального процесу є визнання та розподіл спадкових прав спадкоємців майна померлого [PERSON] , 1940 року народження. У зв`язку з чим, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 12 липня 2023 року від представника Позивача до суду надійшла відповідь на відзив. Протокольною ухвалою суду від 19 липня 2023 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті. Ухвалою суду від 22 листопада 2023 року витребувано у державного нотаріуса Шостої Одеської Державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д. належним чином завірені копії спадкової справи № 614/2-12, яка зведена після смерті [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 11 грудня 2023 року внесено виправлення в ухвалу суду від 22 листопада 2023 року. 26 грудня 2023 року надійшли витребувані матеріали спадкової справи. 22 січня 2024 року від представника Позивача до суду надійшли пояснення по справі. 04 березня 2024 року від представника Позивача до суду надійшла заява про слухання справи за відсутності. 06 березня 2024 року від представника [PERSON] до суду надійшла заява про слухання справи за відсутності. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 06 березня 2024 року від представника [PERSON] , [PERSON] до суду надійшли заяви про слухання справи за відсутності. В судове засідання 06 березня 2024 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] . Матеріалами справи підтверджено і сторонами не заперечувалося, позивачка [PERSON] є донькою покійного [PERSON] , спадкоємицею першої черги за законом за померлим [INFO] батьком [PERSON] . Відповідач [PERSON] - є вдовою померлого [PERSON] з яким вона проживала за адресою [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] - є дітьми покійного спадкодавця [PERSON] та відповідачки [PERSON] . Відповідно до ст.1261 ЦК України позивачка [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - є спадкоємцями першої черги за законом та відповідно до ст.1267 ЦК України їх частки у спадщині є рівними ( якщо інше не передбачене законом чи договором). 05.10.2012 року за заявами відповідачів державним нотаріусом Шостої Одеської нотаріальної контори Лангольф Ю.Д. було відкрито спадкову справу №614/2012. 03.04.2013 року [PERSON] звернулася до Шостої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де було повідомлено про пропущення нею строку для прийняття спадщини й рекомендовано звернутися до відповідного суду м. Одеси для визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2013 року по справі №522/8718/13-ц позовні вимоги [PERSON] до державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Юлії Давидівни, за участі третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено частково. Визначено для [PERSON] додатковий строк тривалістю один місяць для подання до Шостої державної нотаріальної контори м. Одеси заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в м. Одесі. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2013 року залишено без змін та набрало законної сили, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08.08.2013 року. 13.08.2013 року [PERSON] звернулася повторно Шостої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. З матеріалів справи, а саме з ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2022 року по справі № 522/17709/14-к вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] обвинувачувалися у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15, ч. 3 ст. 190 КК України, за ознаками: закінчений замах на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб, у великому розмірі. Досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.07.2013 за № 12012170500007446 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч 2 ст. 15, ч. 3 ст. 190 КК України, встановлено наступне. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , котрий залишив спадщину як з об`єктів нерухомості, так із грошових коштів, що знаходяться на банківських рахунках. Зокрема, у спадкове майно входять наступні об`єкти нерухомості: - 1/3 квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку будівельно-технічної експертизи № 008/14 від 08.05.2014 ринкова вартість зазначеної квартири станом на 25.12.2012 складає 868 871 грн., відтак 1/3 квартири складає 289 623,66 гривень; - садовий будинок, розташований на земельній ділянці розміром 0,062 га за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку будівельно-технічної експертизи № 008/14 від 08.05.2014 ринкова вартість зазначеної квартири станом на 25.12.2012 складає 250 029 гривень. Тобто загальна вартість вищезазначеного спадкового майна становить 539 652, 66 грн. Крім того, до спадкового майна входять грошові кошти, які без заповідальних розпоряджень на день смерті [PERSON] , знаходились на різних банківських рахунках, зокрема: - Євро, на валютних рахунках в ПАТ АБ «Укргазбанк» у розмірі 18 135, 49, що згідно з курсом НБУ на день смерті [PERSON] складало 182 139, 58 гривень; - Долари США, на валютних рахунках в ПАТ «УКРГАЗБАНК» в розмірі 5631,56 та на валютних рахунках в АТ «УКРЕКСІМБАНК» у розмірі 44 000,13, усього 49 631, 69, що згідно з курсом НБУ на день смерті [PERSON] склало 369 708, 58 гривень; - гривні, на рахунках, що знаходилися в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у розмірі 15 786 грн., а усього на суму 135 974, 77 гривень. Таким чином, усього на рахунках в зазначених банках знаходилися кошти на загальну суму 687 822, 93 гривень. Загалом, після смерті [PERSON] залишилася спадщина на загальну суму 1 227 475,5 гривень. Відповідно до норм Цивільного кодексу України зазначена сума повинна була бути розподілена між чотирма спадкоємцями першої черги, а саме між: вдовою покійного - [PERSON] ; його дітьми [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Тобто частка кожного з чотирьох вказаних спадкоємців у грошовому еквіваленті мала складатися із суми, рівної 306 868,87 гривень. Оскільки [PERSON] , з якою інші спадкоємці підтримували стосунки, не мешкала разом з ними та не була обізнаною в наявності або відсутності спадщини, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , із корисливих спонукань, вступивши в попередню змову між собою, вирішили заволодіти часткою [PERSON] у вказаному спадковому майні через усунення останньої від спадщини шахрайським шляхом. Реалізуючи злочинний намір, не узгодивши свої дії із спадкоємцем [PERSON] та не повідомивши представників банків про смерть [PERSON] , що унеможливило б зняття готівки з цих рахунків до часу офіційного прийняття спадщини покійного усіма його спадкоємцями, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , діючи з корисливих спонукань, починаючи з 02.09.2012 стали знімати готівкові кошти з карткових рахунків у різних банках, зокрема: з рахунку № [NUMBER] відкритого у ПАТ ВБ «УКРГАЗБАНК», здійснивши 24 операції «видача готівкових коштів», зняли готівку на загальну суму 52 693, 41 грн.; з рахунку № [NUMBER] відкритого у ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», здійснивши одну операцію «видача готівкових коштів», зняли готівку на суму 557,43 Євро, що згідно з курсом НБУ становило 5 873,74 гривні; з рахунку № [NUMBER] відкритого у АТ УКРЕКСІМБАНК», здійснивши 19 операцій «зняття коштів готівкою», зняли готівку на загальну суму 1809,80 доларів США, що згідно з курсом НБУ становило 14 465, 73 гривень; з рахунку № [NUMBER] відкритого у ПАТ «МАРФІН БАНК», здійснивши 36 операцій «зняття коштів готівкою», зняли готівку на загальну суму 67 355 гривень, а усього з вищезазначених рахунків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , переслідуючи корисливі спонукання, зняли готівкові кошти на загальну суму 140 387, 88 грн., з яких кошти у сумі 35 096, 97 грн. є часткою [PERSON] у спадковому майні. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, маючи на меті переконати [PERSON] у начебто відсутності спадщини, спочатку [PERSON] 27.09.2012, а потім [PERSON] 02.10.2012, зустрічалися з [PERSON] , де у ході розмов ввели останню у оману, переконавши у тому, що у покійного немає ніякого спадкового майна, у тому числі й коштів на банківських рахунках. Далі, 05.10.2012 року на початку 10 години ранку, більш точного часу не встановлено, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] прийшли до Шостої Одеської Державної нотаріальної контори, як розташована за адресою м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 19-б, де повідомили державного нотаріуса Лангольф Ю.Д. про те, що вони є спадкоємцями померлого [PERSON] і мають намір прийняти спадщину. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , діючи спільно та переслідуючи корисливі спонукання, обманули державного нотаріуса Лангольф Ю.Д. та повідомили останньому про те, що тільки вони є спадкоємцями першої черги і що крім них, інших спадкоємців першої черги немає. Таким чином, усунувши [PERSON] від її частки у спадщині, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] після отримання відповідних свідоцтв про право на спадщину, повинні були успадкувати усе спадкове майно померлого, включаючи і частину [PERSON] . Водночас свій злочинний намір, спрямований на заволодіння шахрайським шляхом частки спадкового майна, яке за законом належить [PERSON] , та яке складало 306 868,87 грн., що у 250 і більше разів перевищувало неоподатковуваний мінімум доходів громадян, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до кінця довести не змогли з причин, які не залежали від їхньої волі, оскільки 03.04.2013 року [PERSON] дізнавшись про їхні злочинні наміри, звернулася до державного нотаріуса Лангольф Ю.Д. з заявою про прийняття спадщини. Під час судового засідання обвинувачені заявили клопотання про звільнення їх від кримінальної відповідальності із підстав, встановлених статтею 49 КК України - у зв`язку із закінченням 10-річного строку притягнення їх до кримінальної відповідальності. Проти закриття справи з нереабілітуючих підстав обвинувачені не заперечували. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2022 року по справі № 522/17709/14-к клопотання обвинувачених [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про звільнення від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012170500007446 від 03.07.2013 задоволено, кримінальне провадження закрито, обвинувачених звільнено від кримінальної відповідальності із нереабілітуючих підстав. Згідно ч. 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до статті 1228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкування права на вклад у банку здійснюється за спеціальними правилами, які спрямовані на створення спрощених умов спадкування зазначеного об`єкта. Зокрема, визначено, що вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження у банку (фінансовій установі). На підставі цього положення, вкладник, виходячи зі свого внутрішнього переконання, може визначити один із наступних способів спадкування права на банківський вклад: 1) на підставі заповіту; 2) на підставі спеціального розпорядження у банку; 3) відповідно до загальних положень спадкування за законом. [PERSON] не складав заповіт та не робив відповідне розпорядження у банку щодо спадкування своїх вкладів на випадок своєї смерті. У зв`язку з чим, суд з врахуванням загальних положень спадкування за законом та надаючи оцінку відомостям, встановленим ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2022 у справі №522/17709/14-к, вважає обов`язковими для врахування при розгляді дійсної справи відомості про діяння, яке ставилося у провину [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та встановлення частки спадкового майна, яке за законом належить [PERSON] , саме в частині грошових коштів, які б ввійшли в спадкову масу, та складали б 139,36 євро, 452,45 доларів США та 30 417, 25 гривень. Разом з цим, суд враховує ту обставину, що грошові кошти на зазначених банківських рахунках залишились, що підтверджується відповідними листами в спадковій справі, а відтак позбавляє можливості встановити спадкову масу після смерті [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд погоджується із доводами позову про те, що зняті з банківських рахунків грошові кошти були набуті відповідачами протиправно. Ці гроші входили до складу спадкової маси та є спільною сумісною власністю всіх спадкоємців, у тому числі і [PERSON] частка кожного спадкоємця складає . Разом з цим, слід зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. У силу статей 1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народження після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦПК України, він не заявив про відмову від неї (частини перша, третя статті 1268 ЦК України). Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Норма статті 1228 ЦК України встановлює, що право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Отже, для отримання вкладу, щодо якого вкладником було зроблено розпорядження банку, спадкоємцеві необхідно в порядку спадкування отримати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину на грошовий вклад, щодо якого вкладник зробив розпорядження банку, а також на грошовий вклад, щодо якого відсутнє заповідальне розпорядження, після смерті вкладника видається нотаріусом спадкоємцям на загальних підставах. Кошти, що знаходяться на рахунках в банку, хоча і стають об`єктом права вимоги спадкоємця після прийняття спадщини, але фактично можуть бути одержані не раніше оформлення правовстановлювального документа на вклад - свідоцтва про право на спадщину, і пред`явлення його до банку. Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивачка заявила вимоги про стягнення із відповідачів на її користь грошової компенсації належної позивачці частки у спадщині, відкритої після померлого [INFO] [PERSON] , у вигляді витрачених грошових вкладів, що зберігалися у банківських установах, в розмірі 139,36 євро, 452,45 доларів США , та 152 085,51 гривень (з індексом інфляції). Згідно роз`яснень, викладених Пленумом Верховного Суду України у пунктах 20, 21 Постанови № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. У п`яту чергу право на спадкування за законом також одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцями слід вважати неповнолітню або непрацездатну особу (жінку, чоловіка при досягненні відповідно 55 і 60 років, інвалідів I, II і III груп), яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Правила статті 1264 ЦК не стосуються дітей, влаштованих у прийомні сім`ї та дитячі будинки сімейного типу. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК. Між тим, згідно роз`яснень, викладених Пленумом Верховного Суду України у абзацах 2-5 пункту 23 Постанови № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже главою 86 ЦК України «Спадкування за законом», а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів, що знайшло своє підтвердження у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування». Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в частині грошових коштів які знаходились на банківських рахунках. Суд зазначає, що зверненню позивача до суду з зазначеним позовом як особи, яка, на його думку, прийняла спадщину, мало передувати вирішення питання щодо отримання ним у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину, що у випадку відмови у вчиненні нотаріальної дії - видачі цього свідоцтва, вказувало б на наявність підстав для вирішення питання про порушення або невизнання його права у судовому порядку. Отже, за відсутності відмови нотаріуса про видачу свідоцтва про права на спадщину, вирішення цього спору в судовому порядку є неможливим. До такого висновку, зокрема, прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 05.06.2019 року по справі №554/3192/16-ц. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідачів на користь позивача грошової компенсації належної позивачці частки у спадщині, відкритої після померлого [INFO] [PERSON] , у вигляді витрачених грошових вкладів, що зберігалися у банківських установах, в розмірі 139,36 євро, 452,45 доларів США , та 152 085,51 гривень (з індексом інфляції). Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року, роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оскільки, вимога про стягнення з Відповідачів грошової компенсації частки у спадщині, у вигляді витрачених грошових коштів вкладів не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні, суд вважає вимоги про відшкодування моральної шкоди не обґрунтованими та відмовляє у їх задоволенні. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed