Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

У вересні 2023 року заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Денис Антонюк звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом, в якому просить конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Дерхгеокадастру у м.Києві та Київській області земельну ділянку, з кадастровим номером 3220486500:01:007:0525, площею 0,061 га, яка знаходиться на території Узинської міської територіальної громади Білоцерківського району Київської області та на праві власності належить [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Білоцерківською окружною прокуратурою за результатами вивчення питання законності використання громадянином Російської Федерації [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Узинської міської територіальної громади Білоцерківського району Київської області, виявлено порушення земельного законодавства. [PERSON] є громадянином Російської Федерації та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1664 від 23.06.2016 набула права власності на земельну ділянку із цільовим призначенням: для ведення садівництва, категорія: землі сільськогосподарського призначення, з кадастровим номером 3220486500:01:007:0525, площею 0,061 га, яка знаходиться на території Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області. 23.06.2016 [PERSON] зареєструвала право власності на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (індексний номер рішення 30220886 від 29.06.2016). Так, окружною прокуратурою виявлено порушення ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України при використанні [PERSON] зазначеної земельної ділянки. Позивач, зазначає, що відповідач, будучи іноземною громадянкою громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 23.06.2016 і по даний час) не відчужила її, а тому наявні підстави для її конфіскації у власність держави. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказану справу 20 вересня 2023 року передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 21 вересня 2023 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 03 листопада 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 30 листопада 2023 року. Через неявку відповідача в підготовче засідання на 30 листопада 2023 року останнє судом відкладено та повторно призначено на 11 січня 2024 року. 11 січня 2024 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. Ухвалою суду від 11 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 лютого 2024 року. Через неявку відповідача в судове засідання на 09 лютого 2024 року останнє судом відкладено та повторно призначено на 07 березня 2024 року. В судове засідання 07 березня 2024 року учасники у справі не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлені судом своєчасно та належним чином. Від представника позивача на адресу суду 07 березня 2024 року надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, підтримання позовних вимог у повному обсязі та відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. Рекомендовані повідомлення про вручення відповідачу поштових відправлень повернулися на адресу суду 22.12.2023, 05.02.2024 та 06.03.2024 за закінченням терміну зберігання. На підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи, про що не заперечував позивач. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , будучи громадянинкою Російської Федерації, набула право власності на земельну ділянку для індивідуального садівництва, площею 0,061 га, розташованої за адресою: Київська область, Білоцерківський район, Сухоліська сільська рада, Садівницьке товариство «Меліоратор», з кадастровим номером 3220486500:01:007:0525, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповтіом, зареєстрованого у реєстрі за №1664, виданого 23.06.2016 приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дерун А.А (а.с.17). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 345942496 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220486500:01:007:0525 зареєстровано за громадянкою Російської Федерації [PERSON] [INFO] (а.с.14-16). В матеріалах справи містяться відомості з поземельної книги земельної ділянки з кадастровим номером 3220486500:01:007:0525, яка розташована за адресою: Садове товариство «Меліоратор» Сухоліської сільської ради Білоцерківського району Київської області (а.с.18-27) та паспорт громадянина Російської Федерації [PERSON] (а.с.28-30). Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури направив Головному управлінню Держгеокадастру у м. Киві та Київській області листа № 50-7925 вих-23 від 07.08.2023 року, в якому повідомив про виявлені порушення ст. ст. 81, 145 Земельного кодексу України із вимогою вжити заходи щодо їх усунення, у тому числі в судовому порядку (а.с.31-33), однак уповноваженим державним органом заходи щодо конфіскації земельної ділянки в дохід держави не вжито, листом № 10-10-0.62-7639/2-23 від 22.08.2023р. повідомлено окружну прокуратуру про неможливість звернення до суду із відповідним позовом, у зв`язку з неможливістю сплати судового збору (а.с.34-36). Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури звертався із запитом № 50-9970 вих-23 від 28.09.2023 року до Центрального міжрегіонального управління ДМС України в м.Києві та Київській області, щодо надання інформації про наявність громадянства України, втрати громадянства України, у зв`язку з набуттям іноземного громадянства стосовно відповідача [PERSON] , [INFO] (а.с. 70-71), на який 06.10.2023 року отримав відповідь про те, що що інформація, стосовно належності до громадянства України, припинення громадянства України ( у тому числі внаслідок втрати) [PERSON] , [INFO] , відсутня (а.с.72). При вирішенні справи суд виходить з наступного: У справі існує спір про перебування у власності іноземного громадянина особливо цінних земель сільськогосподарського призначення, що охороняються державою. Інтереси держави в суді представляє прокурор на підставі положень ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», якими передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі їх порушення або загрози порушення, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно положень ст. 14 Конституції та ст. 1 Земельного кодексу України - земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Земельні відносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України. а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 Земельного кодексу України). Згідно ст. 19 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних земель. Згідно ч.1, ч.2 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі під об`єктами виробництва біометану, які є складовими комплексів з виробництва, переробки та зберігання сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Частина 5 ст. 22 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Частина 4 ст. 81 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. На час вирішення спору ч.5 ст.22 Земельного кодексу України у взаємозв`язку з ч.1ст.130 цього Кодексу передбачає, що набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава. Згідно в ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч.1 ст. 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Підстави набуття права власності на землю громадянами визначені у ст. 81 Земельного кодексу України. Відповідно до положень ч. 2, ч.3ст. 81 Земельного кодексу України іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки вищевказаних категорій з наступних підстав: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини. Отже, єдиною законною підставою отримання у власність іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначення є прийняття спадщини. Водночас, положення ч.4 ст. 81 Земельного кодексу України містить обмеження щодо володіння землями сільськогосподарського призначення, прийнятими у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, та зобов`язує їх протягом року здійснити відчуження таких земель. Дане положення Закону було чинним на час набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку. Вказана вище норма Закону є імперативною, і не дотримання таких приписів тягне за собою цивільну відповідальність, передбачену Законом. Так, за нормами земельного законодавства невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених Земельним кодексом України, є підставою для припинення права власності на земельну ділянку (пункт «е» ч.1 ст. 140 ЗК України). Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до пункт «в» ч.1 ст. 143 Земельного кодексу України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду (ч.2 ст. 145 ЗК України). Статтею 153 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18.09.2013 (справа № 6-92цс 13), основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення ЄС від 11.03.2003р. «Новоселецький проти України», від 01.06.2006 «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Нормами Земельного кодексу України чітко визначені права іноземців щодо спадкування земельних ділянок сільськогосподарського призначення та обов`язок припинити право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення шляхом її відчуження протягом року. Захищаючи права іноземців на отримання земельних ділянок сільськогосподарського призначення у власність шляхом спадкування, українським законодавством встановлений річний термін на відчуження такої земельної ділянки. При цьому, слід зазначити, що пункт 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, яким встановлено заборону купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, не поширюється на ці правовідносини, оскільки положення ч.4 ст. 81 Земельного кодексу України є імперативними. (Лист-роз`яснення Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013р. № 10-71/0/4-13). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , в порядку спадкування набула право власності на земельну ділянку для ведення колективного садівництва, площею 0,0641 га, розташованої за адресою: Київська область, Білоцерківський район, Сухоліська сільська рада, СТ «Меліоратор», з кадастровим номером 3220486500:01:007:0525, але протягом року після державної реєстрації права власності (23.06.2016) добровільно не відчужила вказану земельну ділянку. Відповідно до пункту а) частини другої ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Отже, земельні ділянки для садівництва відносяться до земель сільськогосподарського призначення. Таким чином, [PERSON] не виконала вимоги ч.4 ст.81 Земельного кодексу України та протиправно залишається власником земельної ділянки, яка не може перебувати у власності відповідача згідно законодавства України. Пунктом 10 ч.1 ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію, як одну з підстав припинення права власності. Згідно ч.1 ст. 354 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що право власності відповідача на земельну ділянку, для ведення індивідуального садівництва, площею 0,061 га, розташованої на території Узинської міської територіальної громади Білоцерківського району Київської області, з кадастровим номером 3220486500:01:007:0525 - підлягає примусовому припиненню, шляхом конфіскації вказаної земельної ділянки. За таких обставин суд приходить до висновку про доцільність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. При поданні позову за рахунок бюджетних коштів Київської обласної прокуратури, було сплачено судовий збір у розмірі 2684,00., який підлягає стягненню з відповідача на користь платника судового збору у відповідності до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved