Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування вимог якої представник зазначила, що 21 листопада 1991 року [PERSON] , згідно рішення № 69 від 21.11.1991 Міжгірської селищної ради народних депутатів виконавчого комітету виділено земельну ділянку площею 700 кв. метри і надано право будівництва індивідуального одноповерхового житлового будинку по [ADDRESS] , на виконання вимог якого позивач одержав у районного архітектора «Будівельний паспорт» на виділену земельну ділянку. Згідно Акту № 20 від 10.02.1992 позивачу, як забудовнику відведено в натурі земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 700 кв.м. Згідно цього ж акту вищевказану земельну ділянку разом із розміщеними на ній геодезичними знаками, передано в розпорядження позивача. Згідно Дозволу № 20 на право виконання будівельних робіт, позивачу надано дозвіл на забудову земельної ділянки за вищевказаною адресою. Визначено початок будівельних робіт березень 1992 року. Дату закінчення будівельних робіт не визначено. 12.05.1992 між позивачем та Міжгірською селищною радою народних депутатів було укладено Договір на забудову земельної ділянки, за умовами якого позивач, як «забудовник» має право на будівництво житлового будинку за [ADDRESS] , та зобов`язався побудувати одноповерховий житловий будинок житловою площею 75,57 кв.м. з кількістю кімнат 5, кухнею, ванною, туалетом, коморою, коридором, загальною площею 110,98 кв.м. Все будівництво слід було завершити до 12.05.1995. За наведених вище підстав та на підставі вищевказаних дозвільних документів позивач [PERSON] володіє та користується земельною ділянкою площею 0,07 га, виділену для будівництва та обслуговування житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 21 листопада 1991 року і станом на теперішній час. Сплачує за земельну ділянку земельний податок. Однак, на виконання Договору на забудову земельної ділянки позивачем не розпочато, та відповідно не завершено будівництво житлового будинку та господарських споруд на зазначеній вище земельній ділянці через важке матеріальне становище та відсутність коштів. В 2019 році у позивача виникла необхідність подарувати земельну ділянку своїй доньці, з метою щоб така завершила будівництво житлового будинку, ввела його в експлуатацію і провела реєстрацію права власності житлового будинку на своє ім`я. При зверненні до нотаріуса позивачу було роз`яснено, що відчужити земельну ділянку він не має права, бо право власності на земельну ділянку на його ім`я не зареєстровано. За цих підстав, позивач звернувся до Міжгірської селищної ради із заявою щодо надання йому дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. 30.04.2019 позивачу на підставі Рішення № 369 від 30.04.2019 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка знаходиться в межах населеного пункту [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). На підставі цього рішення позивач замовив у ТОВ «Землемір» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа земельної ділянки 0,0729 га. З метою затвердження вищевказаного проекту землеустрою позивачем, на виконання вимог Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, було проведено оплату за розроблення детального плану території по [ADDRESS] . Міжгірською селищною радою розроблено містобудівну документацію «Детальний план» території по [ADDRESS] , з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення території. 23.03.2023 Міжгірською селищною радою Закарпатської області прийнято рішення «Про затвердження детального плану території» та затверджено містобудівну документацію детальний план території по [ADDRESS] . Проте, не зважаючи, на те, що позивачем виконано всі вимоги Закону, отримано всі дозвільні документи з метою реєстрації права власності земельної ділянки площею 0,0729 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] право власності вищевказаної земельної ділянки зареєструвати не може, у зв`язку з оголошенням в Україні воєнного стану, та забороною безоплатної\~передачі земельних\~ділянок у\~власність. Посилаючись на вказані обставини та норми законодавства, у позовній заяві висловлено прохання визнати за позивачем право власності на спірну земельну ділянку. Ухвалою суду від 31.01.2024 по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.02.2024 по справі закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду. Ухвалою суду від 05.03.2024 відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем та продовжено судовий розгляд. Представник позивача подала заяву з проханням розглядати справу без її участі та участі її довірителя. Висловила позицію про підтримання заявлених у позовній заяві вимог. Від Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області надійшла заява з проханням розглядати справу без участі представника селищної ради. Висловлено позицію за якою селищна рада визнає вимоги позову. Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру явку представника в судове засідання не забезпечено. Пояснень щодо позову не надходило. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 21 листопада 1991 року [PERSON] , згідно рішення № 69 від 21.11.1991 Міжгірської селищної ради народних депутатів виконавчого комітету виділено земельну ділянку площею 700 кв. метри і надано право будівництва індивідуального одноповерхового житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 10). На виконання пункту другого вказаного рішення позивач одержав у районного архітектора «Будівельний паспорт» на виділену земельну ділянку (а.с. 7). Згідно Акту № 20 від 10.02.1992 позивачу, як забудовнику відведено в натурі земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 700 кв.м. За цим же актом вищевказану земельну ділянку разом із розміщеними на ній геодезичними знаками, передано в розпорядження позивача (а.с. 11). Як вбачається з Дозволу № 20 на право виконання будівельних робіт, який видано головним архітектором району виконкому Міжгірської райради народних депутатів позивачу [PERSON] , надано дозвіл на забудову земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Визначено початок будівельних робіт березень 1992 року. Дату закінчення будівельних робіт не визначено (а.с. 12). 12.05.1992 між позивачем та Міжгірською селищною радою народних депутатів було укладено Договір на забудову земельної ділянки, згідно якого позивач [PERSON] , як «забудовник» має право на будівництво житлового будинку за [ADDRESS] , та зобов`язався побудувати одноповерховий житловий будинок житловою площею 75,57 кв.м., з кількістю кімнат 5, кухнею, ванною, туалетом, коморою, коридором, загальною площею 110,98 кв.м. Біля будинку побудувати надвірні господарські та побутові будівлі та споруди: літня кухня, сарай. Все будівництво слід було завершити до 12.05.1995 (а.с. 8-9). Як зазначено в позовній заяві, на виконання Договору на забудову земельної ділянки позивачем не розпочато, та відповідно не завершено будівництво житлового будинку й господарських споруд на зазначеній вище земельній ділянці у зв?язку з важким матеріальним становищем. 30.04.2019 позивачу [PERSON] на підставі Рішення № 369 від 30.04.2019 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка знаходиться в межах населеного пункту [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а.с. 20). На підставі зазначеного рішення позивач замовив у ТОВ «Землемір» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа земельної ділянки 0,0729 га (14-48). 23.03.2023 Міжгірською селищною радою Закарпатської області прийнято рішенням № 1041 «Про затвердження детального плану території», яким затверджено містобудівну документацію детальний план території по [ADDRESS] (а.с. 49). Як зазначено в позовній заяві, не зважаючи, на те, що позивачем виконано всі вимоги Закону, отримано всі дозвільні документи з метою реєстрації права власності спірної земельної ділянки, [PERSON] право власності вищевказаної земельної ділянки зареєструвати не може, у зв`язку з оголошенням в Україні воєнного стану та забороною безоплатної передачі земельних ділянок у власність. Суд виходить з того, що органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування в\~Україні» наділені значними повноваженнями у різних галузях, зокрема у сферах бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, управління комунальною власністю, житлово-комунального господарства, регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо. Реалізуючи зазначені повноваження, органи місцевого самоврядування наділені правом приймати управлінські рішення. Пунктом 34 частини першої статті 26\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування в\~Україні» встановлено, що до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин. У статті 12 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів, до яких, зокрема, належать: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Відповідно до статті 118\~ЗК України надання земельних ділянок безоплатно у власність здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів у разі формування нової земельної ділянки приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок відповідно статті 186 ЗК України. Законом України від 24.03.2022 № 2145-XI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану», який набрав чинності 07.04.2022, внесені зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема до Земельного кодексу України. Так, вказаним законом розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу\~України доповнено підпунктом 5 пунктом 27, згідно з яким під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Отже, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації. Доволі категоричне формулювання згаданого підпункту, виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за рішенням суду. До того ж суд не може підміняти собою інші органи, уповноважені законом вирішувати питання про оформлення прав на землю, на що неодноразово звертав увагу Верховний Суд (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 372/5635/13-ц). Держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити в рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Таким чином, оцінюючи в сукупності обставини, на яких ґрунтуються заявлені позивачем вимоги, аналізуючи надані докази, суд вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з огляду на відсутність для цього законних підстав.

Outcome: dismissed