Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до [PERSON] , в якому просить, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог: -dизнати автомобіль TOYOTA Land Cruiser Prado, 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] об`єктом права спільної сумісної власності у рівних частках колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] ; -зобовязати відповідача [PERSON] сплатити на користь позивача [PERSON] грошову компенсацію вартості рівної (однієї другої) частки позивача у спільній сумісні власності у сумі 375\~376,68 грн. шляхом безготівкового перерахування вказаної суми на банківську картку позивача; -з дня фактичного отримання грошової компенсації у повному обсязі припинити право власності [PERSON] на його рівну частку автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado, 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] ; -розподілити судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 10.05.2017 року між ним та відповідачем у справі, на той час дружиною, був укладений договір купівлі-продажу автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado, 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] за ціною 149\~000 гривень. Рішенням суду від 24.05.2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Вказує, що до жовтня 2020 року право спільної часткової власності на два автомобіля здійснювалося співвласниками за їхньою взаємною згодою, згідно якої позивач користується автомобілем NISSAN X-TRAIL, а відповідач користується автомобілем TOYOTA Land Cruiser Prado. Така усна домовленість тривала понад двох років, доки [PERSON] не звернулась до суду з позовом про стягнення в порядку поділу майна грошової компенсації та припинення права власності на автомобіль NISSAN. Згідно висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи станом на 05.07.2023 року середня ринкова вартість автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado складає 750\~753,36 грн.. Одна друга вартості автомобіля складає 375\~376,68 грн., яка підлягає стягненню з відповідача в якості грошової компенсації вартості рівної частки позивача у спільній сумісній власності колишнього подружжя. Також вказує, що з грудня 2018 року відповідач своїми діями поставила позивача та його матір у тяжке матеріальне становище. Представником відповідача\~подано до\~суду відзив\~на позовну\~заяву,\~згідно якого\~відповідач повністю\~не визнає\~позовні вимоги,\~заперечує проти\~задоволення позову\~та вважає,\~що заявлені\~вимоги не\~підлягають задоволенню.\~Вказує,\~що позивач\~та відповідач\~10.08.2013\~року уклали\~шлюб,\~до якого\~за позивачем\~був зареєстрований\~ автомобіль TOYOTA Land Cruiser Prado та він був його особистою приватною власністю. Перебуваючи у шлюбі у сторін народилось двоє дітей. 10.05.2017 року між сторонами у справі укладено договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу, за який позивач отримав від відповідача грошові кошти у сумі 149\~000 грн.. Укладення даного договору було обумовлено неможливістю використання через несправність особистого транспортного засобу відповідача Мазда та необхідністю самостійного пересування відповідача. Зазначає, що грошові кошти, сплачені відповідачем за автомобіль, були залишками особистих дошлюбних заощаджень, доходів, отриманих від ведення господарської діяльності як фізичної особи-підприємця, публікації статей у спортивних журналах та подарунків родичів. Позивач використав отримані від продажу автомобіля грошові кошти не в інтересах сім`ї, а виключно на свої власні потреби. З 28.08.2018 року відповідач разом із дітьми проживає разом із своїми батьками. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 24.05.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Вказує, що спочатку позивач хотів визнати укладений договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу недійсним, а потім звернувся до суду з даним позовом. Вважає, що відповідач набула спірний транспортний засіб в особисту приватну власність, тому він не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Також зазначає, що наданий позивачем до позовної заяви висновок експерта не є належним та допустимим доказом у даній справі. При цьому вважає, що важливим аспектом є факт невиконання позивачем обов`язків з належного забезпечення сім`ї після переїзду відповідача і їх спільних дітей, що є підставою для збільшення частки дружини, оскільки діти проживають разом із нею та знаходяться на повному її забезпеченні, аліментів позивач не сплачує, жодної допомоги не надає. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою судді від 29.12.2020 року після усунення позивачем недоліків позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 02.08.2021 року у справі призначено судову експертизу та провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 09.12.2021 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 07.11.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 25.04.2023 року у справі призначено судову експертизу та провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 11.07.2023 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 28.08.2023 року, постановленою без видалення суду до нарадчої кімнати, прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог. Ухвалою суду від 17.10.2023 року витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 13.12.2023 року до участі у справі залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у заявах по суті справи, просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши вступне слово позивача та представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом ч.1ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13\~та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст.83 ЦПК України\~не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України\~особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст.43 ЦПК України\~учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України\~учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані разом із ними. Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 10 серпня 2013 року перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 10.08.2013 року. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 травня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Також встановлено, що сторони у справі від шлюбу мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що визнається сторонами у справі. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що 10.05.2017 року між ТОВ «ТБ Слобожанщина» (комісіонер) в особі товарознавця [PERSON] та [PERSON] (комітент) було укладено Договір комісії №5676/17/002964, згідно умов якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за винагороду здійснити від свого імені одну або кілька угод з продажу товару транспортного засобу марки TOYOTA Land Cruiser Prado, вартістю 149\~000 грн.. Вказаний транспортний засіб належав позивачу на праві особистої приватної власності, що не заперечується сторонами у справі. В подальшому 10 травня 2017 року між ТОВ «ТБ Слобожанщина», який діяв на підставі Договору комісії №5676/17/002964 від 10.05.2017 року в особі [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу 5676/17/002964, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався передати у власність покупцеві транспортний засіб марки TOYOTA Land Cruiser Prado. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 149\~000 гривень. Встановлено,\~що зазначений\~транспортний засіб\~є спільною\~сумісною власністю\~ [PERSON] та\~ [PERSON] ,\~оскільки придбаний\~в період\~перебування у\~зареєстрованому шлюбі\~та за\~їхні спільні\~кошти.\~Достатніх та\~належних доказів протилежного сторонами у справі або їх представниками суду не надано. Посилання сторони\~відповідача на\~ту обставину,\~що спірний\~транспортний засіб\~ був\~придбаний за\~власні кошти\~ [PERSON] \~суд відхиляє\~за недоведеністю. Домовленість щодо поділу вказаного майна в позасудовому порядку між сторонами відсутня, шлюбний договір не укладався, що стало підставою для звернення із даним позовом до суду. Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частина майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно ч.1 ст.57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~ЗК України. Згідно роз`яснень, які містяться в п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. У позовній\~заяві [PERSON] ,\~підставою своїх\~позовних вимог\~зазначає,\~що автомобіль TOYOTA Land Cruiser Prado, 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний під час перебування у шлюбі, а тому він має право на поділ спільної власності подружжя шляхом стягнення компенсації з відповідача половини вартості автомобіля у розмірі 750\~753,36 грн., частина якої становить 375\~376,68 грн. Стаття 71 СК України передбачає, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У статті 370 ЦК України зазначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 ЦК України. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16. З огляду на викладене та встановлені обставини, суд дійшов висновку, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності сторін як набутий подружжям під час шлюбу у спільну сумісну власність. Іншого судом не встановлено. За принципом рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, судом визнається, що вказане майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності - належить кожному з подружжя нарівні, і у разі поділу такого майна частки кожного з подружжя у ньому є рівними, тобто у кожного по частці. При цьому, позивач просить здійснити поділ майна, стягнувши з відповідача на його користь компенсацію вартості частини автомобіля у розмірі 375\~376,68 грн., так як згідно висновку експерта ринкова вартість автомобіля в цілому становить 750\~753,36 грн. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) дійшов висновку про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Таким чином, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи №19006 від 05.07.2023 року середня ринкова вартість автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado, державний реєстраційний номер [NUMBER] станом на момент проведення експертизи становить 750\~753 гривень 36 копійок. При цьому судом встановлено, що станом на дату розгляду справи спірний транспортний засіб відчужено на користь [PERSON] [INFO] , що підтверджується реєстраційною карткою ТЗ. Тому суд\~вважає за\~необхідне в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з [PERSON] \~\~на користь\~\~ [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля TOYOTA\~Land\~Cruiser\~Prado,\~2008\~року випуску,\~VIN\~ [NUMBER] ,\~державний реєстраційний\~номер [NUMBER] ,\~який було\~відчужено відповідачем, у сумі 375 376 гривень 68 копійок, що на переконання суду буде ефективним способом захисту прав позивача. В іншій частині позовні вимоги слід залишити без задоволення. Статтями 12, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положеннями ст.89\~ЦПК України\~встановлено,\~що суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному\~та безпосередньому\~дослідженні наявних\~у справі\~доказів.\~Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності.\~Суд надає\~оцінку як\~зібраним у\~справі доказам\~в цілому,\~так і\~кожному доказу\~(групі\~однотипних доказів),\~який міститься\~у справі,\~мотивує відхилення\~або врахування\~кожного доказу\~(групи\~доказів). Таким чином, оскільки відповідач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову. Оцінюючи аргументи, викладені сторонами по справі в судовому засіданні та у заявах по суті справи, суд в тому числі керується\~прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial