Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

Позивачі 02.10.2023 року звернулися до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] ; Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права власності. З урахуванням уточненої позовної заяви від 15.11.2023 року позивачі просили: - визнати за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] . - визнати за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] . - визнати за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] . (а.с. 83-87). Позов обґрунтовано тим, що позивачі є власниками частини квартири [ADDRESS] , яка належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.10.2006 року [NUMBER], виданого Святошинською районною у м. Києві радою. Власником ще однієї частки квартири є відповідач [PERSON] . Разом з тим, з 2019 року позивачі не володіють інформацією про місцезнаходження свідоцтва про право власності, у зв`язку з чим звернулися Святошинського УП ГУНП в м. Києві. Листом від 01.11.2019 року Святошинське УП ГУНП в м. Києві надало довідку, за змістом якої повідомило про факт проведення перевірки. Окрім того, позивачі з метою відновлення втраченого документу звернулись до відповідача [PERSON] , проте відповіді не отримали про наявність чи відсутність у неї правовстановлюючого документа у зв`язку з наявними неприязними стосунками. Позивачі зазначають, що звернулися до Святошинської РДА із заявою видачу дублікату свідоцтва про право власності на житло, проте листом від 16.08.2023 року Святошинська РДА відмовила їм у видачі дублікату, оскільки за положеннями чинного законодавства це можливо тільки за умови згоди четвертого співвласника - [PERSON] . З огляду на викладене, через відсутність у позивачів правовстановлюючого документа вони не можуть в повному обсязі здійснювати належне їм право на майно, що змусило їх звернутися до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2023 року справу розподілено судді Ключнику А.С. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.10.2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 28). 10.10.2023 року позивачами подано до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.10.2023 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с. 43). 01.11.2023 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. В зазначеному відзиві відповідач посилається на відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ніколи не порушувала прав позивачів, не оспорювала їх, та повністю визнає їх право на спірну квартиру, однак через неприязні стосунки з позивачами, на думку відповідача останні зловживають своїм правом та подали безпідставний позов (а.с. 51-55). 10.11.2023 року до суду від позивачів надійшла відповідь на відзив, у якій останні наполягають на задоволенні своїх вимог (а.с. 65-68). 30.11.2023 року до суду від Святошинської РДА надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначає, що позивачами не обґрунтовано жодним чином, як Святошинська РДА порушує їх права, відтак відповідач зазначає, що є неналежним відповідачем у даній справі та просить розглянути справу без участі їх представника (а.с. 98-99). 04.12.2023 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Мироненко О.О. подано до суду відзив на позовну заяву у якому зазначено про відсутність підстав для задоволення позовних вимог через їх необґрунтованість. Також порушено питання щодо стягнення з позивачів витрат понесених [PERSON] на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. (а.с. 102-117). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.12.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд (а.с. 121). У судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник Бутирін Я.Я. позов підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її адвокат Мироненко О.О. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність, оскільки відповідач ніколи не порушувала прав позивачів, не оспорювала їх, та повністю визнає їх право на спірну квартиру, однак через неприязні стосунки з позивачами, на думку відповідача останні зловживають своїм правом та подали безпідставний позов. Представник Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився та подав заяву про можливість розгляду справи без його участі. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] є власниками по частки квартири [ADDRESS] , яка належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.10.2006 року [NUMBER], виданого Святошинською районною у м. Києві радою (а.с. 8). Згідно інформаційної довідки КВ-2023 №26992 від 25.08.2023 року виданої Комунальним підприємством КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за даними реєстрових книг Бюро, кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] - частина, [PERSON] - частина, [PERSON] - частина, [PERSON] - частина, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Святошинською в м. Києві Радою 25.102006 року, розпорядження №2083. Дата проведення реєстрації в Бюро - 23.11.2006 року за реєстровим №1420 (а.с. 14). Позивачі 01.11.2019 року звернулися Святошинського УП ГУНП в м. Києві із заявою про виявлення відсутності правовстановлюючого документів. Листом від 01.11.2019 року Святошинське УП ГУНП в м. Києві надало довідку, за змістом якої повідомило про факт проведення перевірки (а.с. 16). 31.07.2023 року позивачі звернулися до Святошинської РДА із заявою видачу дублікату свідоцтва про право власності на житло, проте листом від 16.08.2023 року Святошинська РДА відмовила їм у видачі дублікату, оскільки за положеннями чинного законодавства це можливо тільки за умови згоди четвертого співвласника - [PERSON] (а.с. 17). Разом з тим, судом встановлено, що між позивачами та відповідачем 1 існують неприязні стосунки, що через відсутність порозуміння, що унеможливлює їх спільне звернення до Святошинської РДА із заявою видачу дублікату свідоцтва про право власності на житло. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні. Згідно із положеннями ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, і залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Предметом позову у даній справі є вимога Позивачів до Відповідача 1 та Відповідача 2 про визнання права власності на Квартиру за Позивачами з підстав втрати останніми правовстановлюючих документів на цю Квартиру. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його права власності. За приписами процесуального законодавства Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. В разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Згідно зі стст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Разом з тим, Позивачі не долучають до свого позову доказів, що Відповідачі ставлять під сумнів наявність права власності Позивачів на спірну Квартиру (обмежує доступ Позивачів до спірного нерухомого майна, тощо), як і не доводять порушення, невизнання та/або оспорювання їх прав власників Відповідачами або будь-якими іншими особами. Тобто, Позивачами не доведено та не обґрунтовано порушення Відповідачами їх прав як власників спірного об`єкту нерухомості у даному спорі про визнання права власності, оскільки Позивачами не надано до суду доказів, що останні не змогли реалізувати своє право на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомості через відсутність зазначених документів, зокрема, отримали відмову у вчиненні того чи іншого правочину або інші перешкоди у реалізації своїх прав. Щодо твердження Позивачів відносно звернення до Відповідача 1 для отримання згоди останнього на отримання дублікату свідоцтва про право власності, слід зазначити, що суду не надано доказів звернення до Відповідача 1 кимось із Позивачів з зазначеною вимогою. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки Позивачами не доведено порушення, невизнання та/або оспорення їх прав власників спірного нерухомого майна Відповідачами, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючого документу перешкоджає у реалізації останніми права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна. Аналогічний правовий висновок викладено і у Постанові Верховного Суду від 13.05.2019 року по справі № 905/494/18. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні. Це підтверджується і сталою судовою практикою. Так, вказаний правовий висновок викладений в Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі № 204/8118/14, Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27.04.2022 року у справі № 335/4419/19, Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05.10.2022 року у справі № 128/20/19, Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21.01.2022 року у справі № 182/3357/19. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Враховуючи вимоги п. 2) ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України) Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 26.01.2023 між адвокатським бюро «Олега Мироненка» та [PERSON] укладено договір про надання професійної правничої допомоги №5. 16.10.2023 року між адвокатським бюро «Олега Мироненка» та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №5 від 26.01.2023 року. Відповідно до умов договору за результатами роботи адвоката у справі №759/19005/23 адвокатом виконано роботи на суму 10 000,00 грн. Відповідно до платіжної інструкції від 27.10.2023 року відповідачем [PERSON] сплачено за послуги адвоката 10 000,00 грн. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що з позивачів на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню 10 000 грн. витрати на правничу допомогу, що підтвердженні матеріалами справи. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed