Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

У вересні 2023 р. позивачка [PERSON] звернулася в Рівненський районний суд Рівненської області з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить суд в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,1373 га., яка розташована в с. Ставки Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624687400:01:000:0156 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.09.2006 р. між нею та відповідачем [PERSON] , було зареєстровано шлюб, який 28.10.2022 р. між ними розірвано Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) та видано Свідоцтво про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] . За час перебування з відповідачем у шлюбі подружжям було набуто у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Петрук Т.І. (реєстровий номер 727) земельну ділянку з кадастровим номером 5624687400:01:000:0156, площею 0,1373 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, за адресою: Рівненська обл., Рівненський р., с.Ставки. Право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за відповідачем [PERSON] , що підтверджує Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 346833752 сформованої 16.09.2023. Наводить положення ст.ст. 16, 60, ч.1 ст.61, ст. 63, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, 71,ч.3 ст.368 ЦК України та судову практику, а саме постанову ВСУ від 24.05.2017 р. у справі №6-843цс17, постановах КЦС у складі ВС від 06.02.2018 р. у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 р. у справі №404/1515/16-ц та у постанові ВП ВС від 21.11.2018 р. у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18); п.п. 23, 24, 30 постанови ПВСУ від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"; ст.ст.41,55 Конституції України. Ухвалою суду від 21.09.2023 р. відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання з викликом учасників. Ухвалою суду від 11.12.2023 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Пилипчук Л.М. позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити. Пояснює, що позивачка на даний час перебуває в ЗСУ, вона не погоджується на грошову компенсацію вартості її частини земельної ділянки відповідачем. Вказує, що долучені відповідачем постанови суду про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, не стосуються відповідача і предмету спору. В судовому засіданні відповідач визнав, що позивачка юридично має право на частку в спільному сумісному майні подружжя, однак розцінює звернення до суду із вказаним позовом як шантаж з боку позивачки, який свідчить про її негідну поведінку. Пояснює, що позивачка давала згоду на купівлю спірної земельної ділянки у 2013 р. Просить врахувати долучені до справи копії постанов про притягнення до адміністративної відповідальності позивачки за ст. 173-2 КУпАП, які свідчать про конфліктні відносини позивачки з її сином [PERSON] . Відповідач згоден компенсувати вартість 1/2 частки земельної ділянки позивачці, оскільки виділ її частки в натурі неможливий, через відсутність доступу до земельної ділянки. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки та відповідача у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновків про задоволення позовних вимог. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що сторони з 25.09.2006 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується засвідченою позивачкою копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 25.09.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Острозького районного управління юстиції Рівненської області. На підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Петрук Т.І. (реєстровий номер 727), за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5624687400:01:000:0156, площею 0,1373 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, за адресою: Рівненська обл., Рівненський р., с.Ставки, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованою 16.09.2023 за № 346833752, що відповідачем не заперечується. 28.10.2022 р. шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується засвідченою позивачкою копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 28.10.2022 року Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року по справі № 654/4518/18 тощо. Земельна ділянка з кадастровим номером 5624687400:01:000:0156, площею 0,1373 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, за адресою: Рівненська обл., Рівненський р., с.Ставки, являється спільним майном подружжя, що не заперечувалося відповідачем. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.ст. 69, 70 СК Українидружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності; у разі поділу цього майна їх частки є рівними. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку', визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до\~ч.ч.1, 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Приписами ч. 1ст. 16 ЦК Українипередбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі вимог ст. 355 ЦК Українимайно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. На підставі ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповіднодо ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частиною 3 вищевказаної статті передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч. 1 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Частиною 2 вищезазначеної статті передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Отже,\~головним значенням\~поділу майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~є припинення\~правовідносин спільноїсумісної власності між колишніми учасниками. Відповідно до п.п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України, № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленимистаттями 69-72 СК Українита ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 25 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного суду України передбачено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. \~ \~ \~ \~Зважаючи на викладене, доведеним обсягом спільного сумісного майна подружжя, що підлягає поділу судом визнається земельна ділянка з к.н. 5624687400:01:000:0156 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка придбана в період шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та може бути поділена між колишнім подружжям та припиненням права спільної сумісної власності на неї. На підставі вищенаведеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] по поділ спільного майна подружжя є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1\~ст.142 ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, позивачці підлягає повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що позов задоволено, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 50 відсотків понесених нею документально підтверджених судових витрат на сплату судового збору. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved