Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просив суд у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право особистої приватної власності на наступне майно: - на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 106,6 кв.м., житловою площею 44 кв.м., реєстраційний номер: 30038435, право власності на яке зареєстровано за відповідачем; - на нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1-:-14 у житловому будинку літ. «А-4», загальною площею 134,7 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 589375763101, право власності на яке зареєстровано за відповідачем; У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на наступне майно: - 1/2 частку нежитлових приміщень першого поверху №№ XXV, XXIVб, XXIV, XXIVа, XXVIII, XXVIIIа, XXVI, загальною площею 48,7 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташовані за адресою: [ADDRESS] , право власності на які зареєстровано за відповідачем; - 1/2 частку нежитлових приміщеннях цокольного поверху № 1-:-3, загальною площею 67,4 кв.м. в житловому будинку літ. «А-1», реєстраційний номер: 16608769, розташованих за адресою: [ADDRESS] (нині - [ADDRESS] , право власності на які зареєстровано за відповідачем; - 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у садівничому товаристві « [INFO] », ділянка № [NUMBER] , кадастровий номер ділянки: 6310138:200:05:006:0720, право власності на яке. зареєстровано за відповідачем на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку від 20 травня 2011 року серії ЯЛ № 572658, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 631010001000126; - 1/2 частку будинку - об`єкту незавершеного будівництва, розташованому на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , у садівничому товаристві « [INFO] », на ділянці № [NUMBER] кадастровий номер земельної ділянки: 6310138:200:05:006:0720. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 квітня 1990 року до 23 вересня 2021 року. Позивач зазначає, що під час шлюбу за його власні кошти було набуте майно, яке не є спільною власністю подружжя, право власності на яке зареєстровано за відповідачем, а саме - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 106,6 кв.м., оскільки продавець - ВАТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» грошові кошти, які складають вартість цієї квартири у розмірі 445000,00 грн, повністю отримав від позивача до підписання договору купівлі-продажу при наступних обставинах. 10 січня 2006 року ВАТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» та [PERSON] уклали договір пайової участі у будівництві житлового будинку [ADDRESS] , згідно з пунктом 1.1. якого предметом договору є виконання будівельно-монтажних робіт по будівництву двокімнатної квартири [ADDRESS] . Відповідно до пункту 2.4. договору сторона 2 (відповідач) приймає на себе обов`язок сплатити вартість робіт з будівництва квартири в сумі 445000,00 грн. на банківський рахунок забудовника. Оплата здійснюється наступним чином: 195000,00 грн. - до 05.01.2009, решта суми - до 31.12.2010. Вартість робіт з будівництва квартири повністю сплатив позивач за рахунок власних коштів у наступному порядку: 06.02.2010 - 50 000,00 грн.; 06.02.2010 - 50 000, 00 грн.; 19.02.2010 - 50 000,00 грн.; 03.03.2010 - 50 000,00 грн.; 10.06.2010 - 50 000,00 грн. 10 січня 2006 року ВАТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» та [PERSON] також уклали наступні договори пайової участі у будівництві квартир у житловому будинку, а саме -договір №035784/11 від 10.012006 на будівництво за рахунок [PERSON] двокімнатної квартири [ADDRESS] , з майбутньою передачею квартири [PERSON] . Частину вартості робіт з будівництва вищевказаної квартири позивач сплатив за рахунок власних коштів у наступному порядку: 30.10.2008 - 49000,00 грн.; 01.11.2008 - 49000,00 грн.; -договір №035784/12 від 10.01.2006 на будівництво за рахунок [PERSON] однокімнатної квартири [ADDRESS] , з майбутньою передачею квартири [PERSON] . Частину вартості робіт з будівництва вищевказаної квартири сплатив позивач за рахунок власних коштів у наступному порядку: 29.10.2008 - 49 000,00 грн.; 08.11.2008 - 48 000,00 грн. В квитанціях про здійснення платежів від 01.11.2008 на суму 49 000 гр. та від 08.11.2008 на 49000 гр в графі «прізвище, ім`я, по батькові платника» вказана [PERSON] . Однак вищезазначені квитанції заповнював в банку особисто позивач, гроші сплачував позивач, підписував квитанцію як платник також особисто позивач. Прізвище платника « [PERSON] » у вищезазначених двох квитанціях була вказана на прохання працівника банку, оскільки договір із забудовником укладений [PERSON] . Такі формальні вимоги висували не всі працівники банку. В інших випадках працівники банку приймали платежі від позивача при пред`явленні паспорту громадянина України. Під час внесення платежів на виконання умов вищезазначених договорів відповідач не була присутня, гроші не сплачувала. У 2010 році у зв`язку з відсутністю достатніх коштів позивачем було прийнято рішення відмовитись від подальшої участі у будівництві квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , а сплачені на підставі договорів №№ 035784/11 та 035784/12 від 10.01.2006 кошти спрямувати на будівництво квартири [ADDRESS] . 3 цією метою 20.04.2010 ВАТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» та [PERSON] були укладені наступні додаткові угоди: додаткова угода № 1 до договору № 035784/11 від 10.01.2006; додаткова угода № 1 до договору № 035784/12 від 10.01.2006, за якими сторони розірвали договори №035784/11 від 10.01.2006 та №035784/12 від 10.01.2006, а раніше сплачені за вищевказаними договорами кошти в сумі 98000,00 грн. та 97000,00 грн. відповідно домовились зарахувати до оплати вартості будівництва за договором пайової участі у будівництві житлового будинку від 10.01.2010 № 01/25-71 (кв. [ADDRESS] ). Позивач зазначає, що відповідач ніколи не сплачувала свої особисті або спільні гроші подружжя на виконання умов договорів щодо купівлі квартири [ADDRESS] . При здійсненні купівлі-продажу квартири 24.12.2010 відповідач також ніякі гроші продавцю не передавала. Незважаючи на те, що стороною у вищезазначених договорах вказана відповідач, вона власницею квартири є лише формально. Письмових або інших належних та допустимих доказів щодо внесення нею коштів на виконання умов вищезазначених договорів відповідач не має, надати їх копії суду не може. Усі гроші, сплачеш позивачем на придбання квартири є його особистими коштами та не є спільними, оскільки він їх заробив до укладення шлюбу з відповідачем та зберігав у доларах США для придбання житла. Позивач наголошує, що факт реєстрація відповідача за цією адресою, а також зазначення її як покупця в договорі купівлі-продажу не спростовує того факту, що квартира [ADDRESS] була придбана за особисті кошти позивача. Окрім того позивач зазначає, що ним також були витрачені особисті кошти в сумі 373200,00 грн на придбання нежитлових приміщень 1-го поверху №№ 1 -14 у житловому будинку літ. «А-4», загальною площею 134,7 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] , які були придбані на наступних обставин. 08.09.2010 Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради на підставі договору оренди від № 5006 передало відповідачеві нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1-.-14 у житловому будинку літ. «А-4», загальною площею 134,7 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS] . Приміщення передані для використання під майстерню з ремонту одягу. Відповідач відмовлялася виконувати умови договору оренди та вносити плату за оренду приміщення, внаслідок чого виникла велика заборгованість по орендній платі, яку відповідач відмовилася погашати. Станом на 2015 рік заборгованість за оренду нежитлових приміщень склала понад 50 тисяч гривень, яку треба було обов`язково сплатити. Але відповідач не бажала виконувати умови договору оренди, повністю відсторонилася від участі у погашенні заборгованості за оренду вказаних нежитлових приміщень. Наприкінці 2015 року позивачем було запропоновано відповідачеві домовитись про вирішення цього питання наступним чином: позивач погашає заборгованість за оренду цих приміщень за рахунок заробітку (спільних коштів), продає житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який не належав до спільного майна, а кошти від продажу спрямує на купівлю вищезазначених приміщень, а також на ці цілі витрачає особисті кошти, отримані ним від продажу двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , яка не належала до спільної власності подружжя. Після купівлі цих приміщень, за усною домовленістю з відповідачем, позивач особисто має отримати усі кошти від продажу нежитлових приміщень по [ADDRESS] , та розпоряджаймось коштами на власний розсуд. Відповідач, у свою чергу, за цією домовленістю уникає зобов`язання погасити наявний борг за оренду приміщень, а купівля нежитлових приміщень в територіальної громади буде здійснено за особисті кошти позивача. Діючи за вищезазначеними домовленостями, позивач у 2015 році здійснив продаж житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Продаж будинку в цілому було здійснено за 251700,00 грн. Цей житловий будинок не був спільним майном подружжя, а належав позивачеві на праві приватної власності на підставі договору дарування. Отримані від продажу житлового будинку особисті кошти позивачем були спрямовані на купівлю нежитлових приміщень на підставі договору купівлі-продажу № 5471-В-С від 14.04.2017. Відповідно до пункту 3.2. договору купівля-продажу нежитлових приміщень № 5471-В-С від 14.04.2017 покупець сплачує продавцю вартість нежитлових приміщень в сумі 413280,00 грн. протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення договору. Згідно з пунктом 3.3. договору розрахунки за об`єкт приватизації здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів з поточного рахунку № [NUMBER] в АТ «ОТП БАНК» на рахунок продавця на загальну суму 413280,00 грн. Після укладання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень з метою безготівкового розрахунку за придбання об`єкту відповідачем у присутності позивача на підставі квитанції №700Т01МЗА2 від 26.04.2017 па поточний рахунок № [NUMBER] в АТ «ОТП БАНК» були внесені кошти в сумі 400000 грн. Позивач зауважує, що в контексті здійснення цієї фінансової операції словосполучення «власних коштів», означало, що вносять власні заощадження, а не кошти, отриманні як дохід фізичною особою-підприємцем. На цьому акцентували працівники банку, оскільки для внесення коштів фізичною особою-підприємцем без зазначення «внесення власних коштів» потрібно було надати банку документи на підтвердження доходів на вказану суму, а відповідач не мала на той час такого доходу і не могла документально підтвердити отримання такого доходу. Позивач був присутнім при здійсненні вказаних фінансових операцій, надав вищезазначену суму відповідачеві безпосередньо у приміщенні банку для внесення до каси банку та розрахунку з продавцем нежитлових приміщень. Прізвище позивача не могло бути вказано в договорі купівлі-продажу, у квитанціях та платіжному дорученні банку, оскільки відповідно до закону, договору купівлі-продажу та вимог банку усі фінансові документи повинна була підписувати саме сторона договору, тобто відповідач. Таким чином позивач надав особисті кошти у загальній сумі 373200,00 грн. відповідачеві виключно на підставі усної домовленості, яка була досягнута раніше, довіряючи та розраховуючи на порядність своєї дружини. Оскільки на придбання цього нежитлового приміщення позивачем були витрачені особисті кошти в сумі 373200,00 грн., що були отримані від продажу двокімнатної квартири та житлового будинку, який був проданий саме для купівлі в територіальної громади міста Харкова нежитлових приміщень по [ADDRESS] , тому позивач просить визнати зазначені нежитлові приміщення його особистою приватною власністю. Окрім того\~позивач зазначає,\~що 01.04.2009\~на підставі\~договору №\~4315\~були придбані\~нежитлові приміщення\~першого поверху\~№№ XXV,\~XXIVб,\~XXIV,\~XXIVа,\~XXVIII,\~XXVIIIа,\~XXVI,\~загальною площею\~48,7\~кв.м.\~в житловому\~будинку літ.\~«А-5»,\~розташовані за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~які були\~куплені за\~спільні кошти\~подружжя.\~При купівлі\~зазначених приміщень\~ [PERSON] \~отримала згоду\~позивача.\~За аналогічних\~обставин 12.09.2009\~на підставі\~договору купівлі-продажу\~№ 4397-В-С\~були придбані\~нежитлові приміщенняцокольного поверху № 1-:-3, загальною площею 67,4 кв.м. в житловому будинку літ. «А-1», реєстраційний номер: 16608769, розташованих за адресою: [ADDRESS] (нині - [ADDRESS] . Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу порівну між сторонами. Також в обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 20 травня 2011 року серії ЯЛ №572658, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що ця земельна ділянка є спільною власністю подружжя, оскільки на час її приватизації таке майно згідно законодавства визнавалось спільною сумісною власністю подружжя. Позовні вимоги про визнання права власності 1/2 частку будинку - об`єкту незавершеного будівництва, розташованому на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , у садівничому товаристві « [INFO] », на ділянці № [NUMBER] кадастровий номер земельної ділянки: 6310138:200:05:006:0720, позивач мотивує тим, що цей садовий будинок побудований та відремонтований під час шлюбу за спільні з відповідачем кошти, будівництво доведене до кінця, але право власності не зареєстровано, експертна оцінка вартості не проводилась. Посилаючись на судову практику зазначає, що правовий аналіз статей 60,63,69 СК України та статей 328,331,368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначиш окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Отже, цей недобудований садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу при розлученні. У заяві від 10 квітня 2023 року позивач відмовився від позовних вимог про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частку будинку - об`єкту незавершеного будівництва, розташованому на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , у садівничому товаристві « [INFO] », на ділянці № [NUMBER] кадастровий номер земельної ділянки: 6310138:200:05:006:0720 Відповідачка [PERSON] у відзиві на позовну заяву та інших запереченнях на позовну заяву у задоволенні позовних вимог просила відмовити з наступних підстав. Квартира по [ADDRESS] придбана за власні кошти відповідача, які надані їй батьком [PERSON] у 2008 році. Договори на будівництво квартир підписувала особисто вона. Гроші на придбання квартир обіцяв надати позивач, однак до 2008 року на надав жодної копійки на придбання майна. У 2008 році він звернувся до батька відповідачки з проханням допомоги відповідачці у сплаті пайових внесків за договорами про участь у будівництві квартир. Отримавши від батька грошові кошти, відповідач сплатила на власні грошові кошти у розмірі 194000 грн, надавши їх чоловіку [PERSON] , щоб той вніс гроші на рахунок ВАТ «Трест Житлобуд-1». В подальшому [PERSON] обіцяні грошові кошти на придбання майна не надавав, у зв`язку з чим відповідач прийняла рішення розірвати договори щодо участі у будівництві квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] та зарахування сплачених коштів у будівництво квартири по [ADDRESS] . Остаточно розрахувався ВАТ «Трест Житлобуд-1» власними грошовими коштами, відповідач набула в особисту приватну власність зазначену квартиру по [ADDRESS] , де зараз проживає разом із сином. Зазначає, що всі кошти в рахунок сплати вартості квартири були її особистими, навіть ті, які вносив позивач, оскільки вона перед тим давала йому ці гроші і відповідне розпорядження щодо внесення таких коштів. Окрім того сплив строк позовної давності щодо позовних вимог, оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі з 11.12.2018. На переконання відповідача, саме з цього часу позивачу стало відомо про порушення його прав. Отже строк позовної давності закінчився 11.12.2021. Щодо нежитлових приміщень відповідач зазначає, що вони їй належать на праві особистої приватної власності, оскільки перебували в оренді для здійснення підприємницької діяльності, і в подальшому на підставі рішення Харківської місцевої ради були укладені договори щодо їх купівлі. Відповідач зазначає, що вказані приміщення приватизувала, купивши за власні особисті кошти, набуті нею як фізичною особою-підприємцем в результаті здійснення підприємницької діяльності. Таким чином, оскільки всі нежитлові приміщення набуті відповідачем як фізичною особою-підприємцем і за кошти, отримані в результаті здійснення підприємницької діяльності, просила у задоволенні вимог про поділ даного майна відмовити, оскільки воно є її особистою приватною власністю. У задоволенні позовних вимог про поділ земельної ділянки і об`єкту незавершеного будівництва на ній просила відмовити, оскільки ця земельна ділянка є приватизованою, а тому є її особистою приватною власністю. У запереченнях від 22 травня 2023 року відповідач додатково зазначила, що Господарський суд Харківської області Східний апеляційний господарський суд у справі № 922/1070/21 підтвердили належність їй на праві особистої приватної власності нежитлових приміщень по [ADDRESS] . Крім того зазначає, що позивач у деклараціях за 2017 рік визнавав, що нежитлові приміщення належать ФОП [PERSON] , а квартира по [ADDRESS] [PERSON] . Також відповідач зазначає, що позивачу на праві власності належить будинок в с. Буди, про відчуження якого зазначено у позовній заяві. В поясненнях від 20.06.2023 [PERSON] інших підстав для відмови у позові не зазначила, посилалася на викладені раніше обставини, однак надала податкову звітність ФОА [PERSON] за 2012-2019 роки. У заяві від 18 липня 2023 року вкотре просила застосувати наслідки пропуску позовної давності щодо позовних вимог, оскільки на її переконання початком строку позовної давності є 11.12.2018 день звернення до суду із заявою про видачу обмежувального напису щодо позивача. Окрім того відповідач зазначила, що шлюб був фіктивним від самого початку, оскільки позивач від самого початку мав ціль здобути громадянство України, уклавши шлюб з українкою із родини високопосадовців, проживати безкоштовно в її квартирі, зробити кар`єру завдяки підтримки її батьків. В доповненнях до відзиву на позовну заяву, які подано до суду 16 жовтня 2023 року, [PERSON] вкотре зазначила, що спірне майно, а саме земельна ділянка та об`єкт незавершеного будівництва є об`єктом приватизації, а тому є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу як майно подружжя. Щодо нежитлових приміщень вкотре зазначила, що вони були набуті нею в результаті здійснення підприємницької діяльності. Квартира по [ADDRESS] набута нею особисто в результаті здійснення інвестиційної діяльності при будівництві будинку, а тому є її особистою приватною власністю. Враховуючи викладене, вважає, що все майно, яке є предметом спору, належить їй на праві особистої приватної власності, тому не підлягає поділу. В черговий раз просила застосувати наслідки пропуску позовної давності. Зазначила, що спірна квартира набута нею в порядку інвестування в будівництво, є об`єктом інвестиційної діяльності, а тому відповідно до п. 5 ст. 7 та ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» є її особистою приватною власністю. У доповненнях до відзиву на позовну заяву від 11 грудня 2023 року [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши підстав для відмови у позові тотожні тим, які були зазначені відповідачем раніше. Інших суттєвих підстав та обґрунтувань заперечень проти позову ці доповнення не містять. Ухвалою суду від 17 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 25 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання з викликом сторін. Ухвалою суду від 05 травня 2023 року у складі судді Орос О.В. вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень першого поверху №№ XXV, XXIVб, XXIV, XXIVа, XXVIII, XXVIIIа, XXVI, загальною площею 48,7 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташовані за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24 травня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотань позивача та відповідача про витребування доказів. Ухвалою суду від 25 січня 2024 закрито підготовче судове та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачка у задоволенні позовних вимог в судовому засіданні просила відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та інших запереченнях проти позову. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21.04.1990 року, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Під час перебування сторін у шлюбі набуто право власності на наступне майно. 10 січня 2006 року ВАТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» та [PERSON] уклали договір пайової участі у будівництві житлового будинку [ADDRESS] , згідно з пунктом 1.1. якого предметом договору є виконання будівельно-монтажних робіт по будівництву двокімнатної квартири [ADDRESS] . Відповідно до пункту 2.4. договору сторона 2 (відповідач) приймає на себе обов`язок сплатити вартість робіт з будівництва квартири в сумі 445000,00 грн. на банківський рахунок забудовника. Оплата здійснюється наступним чином: 195000,00 грн. - до 05.01.2009, решта суми - до 31.12.2010. Сторонами визнається, що оплата за договором №01/25-71 була здійснена платежами від 06.02.2010, 06.02.2010, 19.02.2010, 03.03.2010 та 10.06.2010 у розмірі по 50000 грн кожний. Крім того 10 січня 2006 року ВАТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» та [PERSON] також уклали наступні договори пайової участі у будівництві квартир у житловому будинку, а саме -договір №035784/11 від 10.01.2006 на будівництво за рахунок [PERSON] двокімнатної квартири [ADDRESS] , з майбутньою передачею квартири [PERSON] ; -договір №035784/12 від 10.01.2006 на будівництво за рахунок [PERSON] однокімнатної квартири [ADDRESS] , з майбутньою передачею квартири [PERSON] 20.04.2010 між ВАТ «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» та [PERSON] були укладені наступні додаткові угоди: додаткова угода № 1 до договору № 035784/11 від 10.01.2006; додаткова угода № 1 до договору № 035784/12 від 10.01.2006, за якими сторони розірвали договори №035784/11 від 10.01.2006 та №035784/12 від 10.01.2006, а раніше сплачені за вищевказаними договорами кошти в сумі 98000,00 грн та 97000,00 грн відповідно, домовились зарахувати до оплати вартості будівництва за договором пайової участі у будівництві житлового будинку від 10.01.2010 № 01/25-71. Відповідно до Договору купівлі-продажу, посвідченого 24.12.2010 приватним нотаріусом Харківського МНО за реєстровим номером № 6439, 24.12.2010 між Відкритими акціонерним товариством «ТРЕСТ ЖИТЛОБУД-1» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] вартістю 445000 грн, які продавець отримав повністю до підписання договору. Згідно з п. 4.11 Договору чоловік покупця дав згоду на укладання договору купівлі-продажу, посвідчену [PERSON] ,, приватним нотаріусом Харківського МНО 24.12.2010 за реєстровим номером № 6439. 14.04.2017 між Харківською міською радою (продавець) та ФОП [PERSON] (покупець) укладено договір №5471-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих ФОП [PERSON] . Вказаний договір укладено на підставі рішень Харківської міської ради від 23.12.2011 №565/11 Про Програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 рр. та від 26.10.2016 №412/16 Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова. За умовами договору №5471-В-С від 14.04.2017, продавець зобов`язався передати у власність, а покупець - прийняти нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-14 у житловому будинку літ. А-4 загальною площею 134,7 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу посвідчений нотаріально та зареєстрований у реєстрі під номером 695. Згідно п. 2 Договору разом ціна продажу нежитлових приміщень склала 413280 грн. Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 91405860 від 07.07.2017 зареєстровано за [PERSON] право власності на зазначені приміщення. Окрім того 01 квітня 2019 року між Харківською міською радою (продавець) та ФОП [PERSON] (покупець) укладено договір №4315-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих ФОП [PERSON] , за умовами якого територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради продала ФОП [PERSON] нежитлові приміщення цокольного поверху № 1-:-3, загальною площею 67,4 кв.м. в житловому будинку літ. «А-1», реєстраційний номер: 16608769, розташованих за адресою: [ADDRESS] (нині - [ADDRESS] . Разом ціна продажу з урахуванням ПДВ згідно з п. 2 Договору складає 124629,60 грн Згідно з Актом № 4315-В-С прийому-передачі від 03.06.2019 продавець передав, а покупець фактично отримав зазначені приміщення. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22993515 від 11.06.2009 Комунального підприємства «Харківського міського бюро технічної інвентаризації» право приватної власності на зазначені приміщення зареєстровано за [PERSON] . Окрім того 12 вересня 2019 року між Харківською міською радою (продавець) та ФОП [PERSON] (покупець) укладено договір №4397-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих ФОП [PERSON] , за умовами якого територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради продала ФОП [PERSON] нежитлові приміщення першого поверху №№ XXV, XXIVб, XXIV, XXIVа, XXVIII, XXVIIIа, XXVI, загальною площею 48,7 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташовані за адресою: [ADDRESS] . Разом ціна продажу з урахуванням ПДВ згідно з п. 2 Договору складає 80295,60 грн. Згідно з Актом № 4397-В-С прийому-передачі від 13.11.2019 продавець передав, а покупець фактично отримав зазначені приміщення. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24675024 від 04.12.2009 Комунального підприємства «Харківського міського бюро технічної інвентаризації» право приватної власності на зазначені приміщення зареєстровано за [PERSON] . Окрім того 06 травня 2006 року на підставі рішення 25 сесії 5 скликання Харківської міської ради від 10.09.2008 № 238/08, [PERSON] видано Державний акт серія ЯЛ № 572658 про право власності на земельну ділянку, відповідно до якого [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням земельної ділянки «для ведення садівництва». Кадастровий номер ділянки: 6310138:200:05:006:0720. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №631010001000126. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 17.03.2020 у справі № 638/18024/18 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішення набрало законної сили 23.09.2021. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та відображає актуальну судову практику щодо розгляду справ про поділ майна подружжя. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 також зроблено висновок, що тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які їй, йому належали особисто. Отже, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на особу, яка робить відповідну заяву. Щодо позовних\~вимог про\~визнання квартири\~по [ADDRESS] ,\~особистою приватною\~власністю [PERSON] . Зазначені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що квартира була придбана за його особисті кошти, які гроші він заробив до укладення шлюбу з відповідачем та зберігав у доларах США для придбання житла. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Всупереч зазначеним вище вимогам, доводи позивач не надав жодного, належного та допустимого доказу на підтвердження того, що гроші, за які придбана квартира, були його особистими. Тобто доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях, що суперечить положенням ст. 81 ЦПК України. Водночас відповідачкою [PERSON] не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо зазначеної квартири, оскільки матеріали справи не містять доказів, що дана квартира була придбана за особисті кошти відповідача. При цьому доводи відповідача про те, що частину грошей на придбання квартири надав її батько, а частина коштів були її особистими, жодним належним та допустимим доказом не підтверджені і ґрунтуються виключно на припущеннях, що суперечить положенням ст. 81 ЦПК України. Доводи [PERSON] , що спірна квартира є об`єктом інвестиційної діяльності, а тому є її особистою приватною власністю, суд відхиляє, оскільки 24 грудня 2010 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу квартири, об`єкт інвестування відповідно змінив свій правовий статус і спірна квартира стала приватною власністю. Таким чином безпідставними є доводи відповідача про застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про інвестиційну діяльність». За таких обставин, виходячи з презумпції спільної сумісної власності подружжя щодо майна, придбаного у шлюбі, та рівності часток у праві спільної сумісної власності, суд дійшов висновку, що судовим розглядом встановлено, що квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме шляхом визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про визнання права особистої приватної власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1-:-14 у житловому будинку літ. «А-4», загальною площею 134,7 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 589375763101, за позивачем суд зазначає наступне. Позовні вимоги в цій частині [PERSON] обґрунтовує тим, грошові кошти на придбання нежитлових приміщень були його особистими, які він отримав від продажу 23.04.2012 двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , яка не належала до спільної власності подружжя, на суму 121500,00 грн, та продажу 08.10.2015 будинку за адресою: [ADDRESS] , який також не належав до спільного майна подружжя, на суму 251700,00 грн. При цьому позивачем не доведено належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. 81 ЦПК України і є його процесуальним обов`язком, що вказані нежитлові приміщення придбані саме за його особисті кошти. Сам по собі наявності у позивача доходу від нерухомості, яка була його особистою приватною власністю, не може бути беззаперечним підтвердження того, що саме ці грошові кошти було придбано нежитлові приміщення. Матеріали справи не місять жодного доказу на підтвердження того, що грошові кошти від продажу належної відповідачу нерухомості були спрямовані на купівлю спірних нежитлових приміщень. Крім того суд враховує, що між продажем позивачем приватного майна та купівлею спірних нежитлових приміщень (14.07.2017) пройшов значний проміжок часу. На спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя щодо нежитлових приміщень, відповідач зазначає, що вони, оскільки вони є приватизованими, що підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили, тому є її особистою приватною власністю і не підлягають поділу. Крім того зазначає, що нежитлові приміщення були придбані нею як ФОП з прибутку отриманого в результаті здійснення підприємницької діяльності. Доводи про приватизацію приміщень, як підставу визнання їх особистою приватною власністю відповідача, ґрунтуються на рішенні Господарського суду Харківської області від 14 червня 2021 року у справі № 922/1070/21, зміненому постановою Східного апеляційного господарського суду від 23 листопада 2021 року, яким встановлено наступні обставини, які не підлягають доказуванню відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України. 08.09.2010 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень № 5006, предметом якого є оренда нежитлових приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Згідно з додатковою угодою № 2 від 08.08.2013 вказаний договір викладено в новій редакції. Відповідно до п.1.1 договору оренди, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-14 у житловому будинку літ. А-4 загальною площею 134,7 кв. м. (технічний паспорт КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації інвентарний № 69053 від 02.03.2010), які належать до комунальної власності територіальної громади м.Харкова, розташовані за адресою: [ADDRESS] , та відображається на балансі КП Жилкомсервіс. Згідно з п.1.2. договору оренди, майно передається в оренду з метою використання: під майстерню ремонту одягу. В п. 3.1 договору оренди зазначено, що вартість об`єкту оренди визначається на підставі висновку про вартість майна і складає 176182,00 грн. без врахування ПДВ станом на 29.08.2013. Відповідно до п.5.2 договору оренди, орендар зобов`язаний здійснювати капітальний ремонт, реконструкцію, улаштування окремих входів у встановленому порядку, при наявності письмової згоди орендодавця, за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з. управлінням містобудування і архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством. За змістом п. 5.3 договору оренди, орендар має право за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою орендодавця, орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта у власність. За положеннями 5.6. договору оренди, орендар, який належно виконує свої обов`язки, у разі продажу майна, що передане в оренду, має переважне право перед іншими особами на його викуп. Пунктом 10.1 договору оренди встановлено, що цей договір діє з 08.08.2013 до 08.07.2016. 19.10.2016 Фізична особа - підприємець [PERSON] звернулась до Управління комунального майна та приватизації із заявою (реєстраційний №18403) про приватизацію орендованих нежитлових приміщень загальною площею 134,7 кв. м., розташованих за адресою: [ADDRESS] . Також ФОП [PERSON] звернулася до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради із заявою від 28.10.2016 (51 т.1) про приватизацію нежитлових приміщень 1-го поверху №1-:-14 у житловому будинку літ. А-4 загальною площею 134,7 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . До заяви було надано: документ, що посвідчує особу заявника, перелік номерів рахунків у банківських установах, з яких здійснюватимуться розрахунки за придбаний об`єкт, документ про внесення плати за подання заяви, а також документи, що є необхідними у разі звернення із заявою фізичної особи-підприємця. 26.10.2016 Харківська міська рада прийняла рішення №412/16 Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова, яким вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу (згідно з додатком Перелік об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу). У вказаному переліку (п. 49) зазначено, що приватизації (відчуженню) шляхом викупу орендарем - ФОП [PERSON] підлягають нежитлові приміщення 1-го поверху в житловому будинку літ «А-4» за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини свідчать, що нежитлові приміщення були приватизовані ФОП [PERSON] у відповідності до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». Однак відповідно п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України (в редакції чинній станом на 14.04.2017) особистою приватною власністю дружини, чоловіка визнавалося житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Інших винятків щодо майна, приватизованого відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», стаття 57 СК України не містить. Таким чином на майно, приватизоване на підставах, відмінних від Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у даному випадку на підставі Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», не поширюються положення ст. 57 СК України, а тому воно не є особистою приватною відповідачки. Надаючи оцінку доводам відповідача про те, що усі спірні нежитлові приміщення були придбані нею як ФОП з прибутку, отриманого в результаті здійснення підприємницької діяльності, суд виходить з наступного. Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Так, згідно зі статтею 52 ЦК України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15, у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 2107/3988/2012, від 06 листопада 2019 року у справі № 161/11764/15-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 553/1271/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 279/6459/14-ц сформульовано висновок про те, що системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). Майно фізичної особи - підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи - підприємця) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що майно, а саме нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1-:-14 у житловому будинку літ. «А-4», загальною площею 134,7 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 589375763101, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки жодною зі сторін не доведено протилежного. Наявна в матеріалах справи квитанція про сплату ФОП [PERSON] за вказані приміщення грошових коштів у розмірі 400000 грн, де в призначенні платежу зазначено «внесення власних заощаджень готівкою» не спростовує, а навпаки певною мірою підтверджує той факт, що спірні житлові приміщення були придбані за рахунок належних подружжю коштів. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме шляхом визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частку нежитлових приміщень 1-го поверху №№ 1-:-14 у житловому будинку літ. «А-4», загальною площею 134,7 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 589375763101. З аналогічних підстав суд визнає за [PERSON] право власності на 1/2 частку нежитлових приміщень першого поверху №№ XXV, XXIVб, XXIV, XXIVа, XXVIII, XXVIIIа, XXVI, загальною площею 48,7 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташовані за адресою: [ADDRESS] , та на 1/2 частку нежитлових приміщеннях цокольного поверху № 1-:-3, загальною площею 67,4 кв.м. в житловому будинку літ. «А-1», реєстраційний номер: 16608769, розташованих за адресою: [ADDRESS] (нині - [ADDRESS] , тобто задовольняє позовні вимоги в цій частині у повному обсязі. Щодо позовних вимог про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] права власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у садівничому товаристві «Росинка», ділянка № [NUMBER] , кадастровий номер ділянки: 6310138:200:05:006:0720, суд зазначає наступне. За загальним правилом приватизовані земельні ділянки є особистою приватною власністю того з подружжя, ім`я якого зазначено у правовстановлюючому документі. Таке майно не належить до об`єктів права спільної сумісної власності. Однак з цього правила є виняток, а саме якщо земельна ділянка була приватизована та набута у власність під час діючого шлюбу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, то таке майно вважається спільною сумісною подружжя з огляду на таке. Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 02 жовтня 2007 року, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18), від 12 червня 2019 року у справі №409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18), від 12.08.2020 у справі № 626/4/17. Відповідно до ст. 125, 126 Земельного кодексу України (в редакцій чинній на 20.05.2011) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Тобто з видачею Державного акту про право власності на земельну ділянку від 20 травня 2011 року серії ЯЛ № 572658 та реєстрації його в Книзі записів реєстрації державних актів про прав власності на землю та право постійного користування, договорів оренди землі № 631010001000126, [PERSON] приватизувала земельну ділянку № 6310138:200:05:006:0720. Таким чином, оскільки [PERSON] приватизувала спірну земельну ділянку 20.05.2011, тобто після 08.02.2011 та до 12.06.2012, тому ця земельна ділянка не може вважатися особистою власністю відповідача. Враховуюче викладене, оскільки земельна ділянка не є особистою приватною власністю відповідача, а є спільною сумісною власністю подружжя, тому є об`єктом поділу при розлученні, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. З урахуванням викладених обставин, суд задовольняє позовні вимоги частково у обсязі, зазначеному вище. Щодо застосування наслідків пропуску позовної давності, про що просила [PERSON] , суд зазначає наступне. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ст. 72 СК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Верховним Судом у справі № 345/2962/14 дійшов висновку, що вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Доводи відповідача про те, що перебіг строку позовної давності слід рахувати з грудня 2018 року, коли позивач перестав проживати у спірній квартирі, є безпідставними та не ґрунтуються на законі, оскільки тимчасове обмеження його у праві користування майном на підставі обмежувального напису жодним чином не свідчить про порушення права власності на квартиру. Відповідно до ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Як встановлено судом, шлюб між сторонами розірвано рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 17.03.2020 у справі № 638/18024/18, яке набрало законної сили 23.09.2021. Із даним позовом [PERSON] звернувся до суду 13 березня 2023 року. Таким чином відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності. Інші доводи та аргументи, які викладені у численних заявах та запереченнях проти позову [PERSON] , суд відхиляє, оскільки вони очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство та усталену судову практику. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При пред`явленні зазначеного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 13420 грн та 536,80 грн за подання заяви про забезпечення позову, а всього у розмірі 13956,80 грн. У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволено частково (загальна вартість частки майна, на яке просив визнати право власності позивач 6 345 288 грн; право власності визнано на частку вартістю 3424555 грн), а саме на 53,97%, тому з відповідача на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 7532,49 грн. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Ухвалою суду від 17 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху та зазначено, що позивачу необхідно надати звіт про дійсну ринкову вартість спірного майна з зазначенням вартості кожного об`єкту майна окремо, з урахуванням чого зазначити ціну позову. 10 квітня 2023 року позивач на виконання ухвали суду надав заяву про зміну предмету позову та звіти про експертну грошову оцінку спірного майна. Згідно з долученої квитанції від 03 квітня 2023 року № 2 вбачається, що вартість експертної оцінки вартості нерухомого майна складає 37500,00 грн. Таким чином позивачем належними та допустими доказами підтверджено судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 37500,00 грн. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 20238,75 грн.

Outcome: partial