Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог, щодо предмету спору: Приватний нотаріус Ялтинського міського нотаріального округу Автономної республіки Крим Крайнюк Юлія Віталіївна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай Ірина Володимирівна, про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер [PERSON] , який є батьком позивача. Після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входять частини квартири [ADDRESS] . На момент смерті померлий батько був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , був похований у м. Києві. 14.03.2016 позивач звернувся до Приватного нотаріуса КМНО Мамай І.В. із заявою про прийняття спадщини та було заведено спадкову справу №04/2016. Після відкриття якої позивач дізнався про те, що 07.03.2011 його батько [PERSON] склав заповіт посвідчений Приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу АР Крим Крайнюк Ю.В., яким заповів належне йому майно, в тому числі квартиру [ADDRESS] , відповідачці [PERSON] . Станом на день подання позовної заяви, свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Позивач вважає, складений заповіт недійсним, оскільки від з 1997 року і до осені 2010 проживав разом з батьком, який був інвалідом та якого підтримував морально та матеріально. Відповідачка у наданні батькам допомоги фактично відмовилася. Протягом 2008-2010 років лише декілька разів заїхала до них у гості. Після смерті матері, батько сильно переживав, часто марив, раптово міг перестати впізнавати та не розумів де він знаходиться. У батька була дисперкуляторна судинна енцефалопатія, атеросклероз. Разом з тим, відповідачка забрала батька до АР Крим, яким там і помер. Таким чином, позивач вважає, що під час складання заповіту, батько не усвідомлював своїх дій, а тому звернувся до суду з позовом про визнання заповіту [PERSON] від 07.03.2011 року, посвідчений Приватний нотаріус Ялтинського міського нотаріального округу Автономної республіки Крим Крайнюк Юлія Віталіївна недійсним. Ухвалою судді від 20.01.2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні. 05.10.2020 від відповідачки на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. 23.03.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої доводи відповідачки вважає надуманими та нічим не підтвердженими, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідно до ухвали судді, внесеної до протоколу судового засідання від 11.02.2021 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 20.12.2021 позивачем подано заяву про призначення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 22.12.2021 у справі призначено посмертну судову почеркознавчу експертизу. 19.04.2022 матеріали справи повернуті на адресу суду з експертної установи. Згідно ухвали судді від 24.05.2022 було поновлено провадження у даній справі та призначено до судового розгляду. 19.09.2022 на адресу суду надійшов лист від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (м.Київ, вул.Смоленська,6) про залишення ухвали суду про проведення посмертної судової почеркознавчої експертизи без виконання у зв`язку з нездійсненням сплати її попередньої вартості. Ухвалою суду від 28.11.2022 вказаний вище позов залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2023 року ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022 року скасовано та направлено справу для продовження розгляджу до суду першої інстанції. 11.04.2023 цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог, щодо предмету спору: Приватний нотаріус Ялтинського міського нотаріального округу Автономної республіки Крим Крайнюк Юлія Віталіївна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай Ірина Володимирівна, про визнання заповіту недійсним надійшла до Деснянського районного суду м. Києва та на підставі протоколу автоматизованого розподілу справи від 12.04.2023 між суддями була передана для продовження розгляду судді Зотько Т.А. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Зотько Т.А. було призначено справу до розгляду у судовому засіданні. Ухвалою суду від 19.07.2023 визнано явку позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] в судове засідання для надання особистих пояснень обов`язковою. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися судом належним чином. На адресу суду від представника позивача - адвоката Галича О.М. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася судом належним чином. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є сином померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть [NUMBER] від 22.03.2016, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . 07 березня 2011 року померлий [PERSON] склав заповіт, посвідчений Приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної республіки Крим Крайнюк Ю.В., зареєстрований у реєстрі №515, яким на випадок смерті все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося, і все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він згідно із законом буде мати право, у тому числі належну йому квартиру [ADDRESS] заповів відповідачці [PERSON] .. У зв`язку з відкриттям спадщини померлого [INFO] , [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай Ірина Володимирівна відкрито спадкову справу №04/2016. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 7 ЦК України. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (ч. 3 ст. 1247 ЦК України). Статтею 1234 ЦК України врегульовано, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Таким чином, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Згідно з вимогами статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання ; заповіту частково недійсним, позивач у силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). В ході розгляду справи було розглянуто клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, однак у зв`язку з несплатою позивачем попередньої вартості проведеної експертизи, ухвала суду від 22.12.2021 залишена без виконання. Так, як на підставу визнання заповіту недійсним позивач посилається на ч. 3 ст. 203 ЦК України, яка встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Така підстава для визнання заповіту недійсним полягає в тому, що складання оскарженого заповіту не відповідало внутрішній волі [PERSON] , а волевиявлення останнього не було вільним, оскільки маючи хронічні захворювання батько не усвідомлював свої дій. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В той же час, жодної з передбачених статтею 1257 ЦК України обставин, позивачем не доведено. Зі змісту оскаржуваного заповіту вбачається, що він складений у письмовій формі, в ньому зазначено місце, дату та час складання, він підписаний заповідачем, посвідчений Приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної республіки Крим Крайнюк Ю.В. 07 березня 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 515, дієздатність заповідача нотаріусом була перевірена. Текст заповіту складений нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а заповідач письмово підтвердив, що заповіт записаний з його слів і ним вголос прочитаний, про що свідчить власноручний підпис заповідача у заповіті. Зі змісту заповіту чітко вбачається воля заповідача передати відповідачці [PERSON] в порядку спадкування все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося, і все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він згідно із законом буде мати право, у тому числі належну йому квартиру [ADDRESS] . Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами обґрунтованість заявлених позовних вимог, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій та вчинене ним не відповідало його волі. Надана позивачем нформація щодо стану здоров`я померлого носить інформативний характер та не є належним доказом в обгрунтуванням заявлених позовних вимог. Сумніви позивача щодо відсутності вільного волевиявлення заповідача і щодо того, що посвідчення заповіту на його думку не відповідало дійсній волі померлої (як підстава для визнання заповіту недійсним, передбачена у частині 2 статті 1257 ЦК України), не підтверджені належними доказами. Твердження позивача, є лише припущеннями, які нічим не доведені. За таких обставин, відсутні правові підстави для визнання заповіту недійсним, а відтак, позов є таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed