Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

Представник заявника звернувся до суду із заявою про надання [PERSON] психіатричної допомоги в примусовому порядку. В обґрунтування заяви зазначено, що 10.03.2024 [PERSON] був госпіталізований до психіатричного стаціонару у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу (діагноз): шизофренія, параноїдна форма. Захисник особи, стосовно якої вирішується питання, адвокат Верба А.П. подав письмові заперечення, які обґрунтовані тим, що Самарським районним судом м. Дніпропетровська в порядку окремого провадження розглядається заява КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради», про госпіталізацію [PERSON] , [INFO] до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку. Відповідно до ч.1 ст. 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. Розгляд заяви про надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку врегульовано главою 10 розділу IV «Окреме провадження» (ст.ст. 339 342 ЦПК України). При розгляді даної категорії справ на суд покладено обов`язок щодо перевірки повноважень особи, яка звертається до суду із відповідною заявою, дотримання визначеної законом підсудності; перевірки обґрунтованості змісту такої заяви та строків її подання (зазначення підстав для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом, зазначення обставини і доказів, на яких ґрунтуються вимоги заявника) тощо. Залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні, яке підлягає негайному виконанню. При ухваленні рішення судом також має бути врахована судова практика із розгляду подібної категорії справ. З урахуванням викладеного вважаю за необхідне подати суду ці заперечення і звернути увагу на обставини які мають бути враховані під час розгляду заяви. І. Щодо повноважень особи, що звернулась до суду від імені КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради». Із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місцезнаходженням КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» є адреса: 49115, м. Дніпро, вул. Бехтерва,1, а єдиною особою, яка може вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо є її керівник [PERSON] . Таким чином, суд має перевірити належності вказаної адреси підсудності суду відповідно до адміністративно-територіального поділу м. Дніпра. У разі якщо заява підписана іншою особою окрім керівника (Мороз С.М.) суд має перевірити повноваження особи діяти в інтересах юридичної особи у разі самопредставництва чи наявність в неї статусу адвоката, якщо заяву подано адвокатом відповідно до укладеного договору про надання правничої допомоги. Верховний Суд в ухвалі від 12.02.2020р. у справі №160/2199/19 вказав, що для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень) без додаткового уповноваження (довіреності). В ухвалі від 07.02.2020р. у справі №17/495-08 Верховний Суд залишаючи без руху касаційну скаргу вказав, що для підтвердження повноважень брати участь у справі в порядку самопредставництва працівник (юрисконсульт) має надати суду: - \~ \~ \~ \~докази того, що особа обіймає певну посаду (наказ, трудовий договір), а також - \~ \~ \~ \~докази, які дозволяють встановити обсяг повноважень вказаної посадової особи (статут, положення, трудовий договір (контракт). При цьому, у відповідному трудовому договорі (контракті) має міститись положення щодо повноважень юрисконсульта на представництва інтересів юридичної особи в суді. Відсутність відповідних положень у трудовому договорі (положенні/посадовій інструкції) є підставою для відмови у допуску до участі у справі. Так, в ухвалі від 20.01.2020р. у справі №910/3245/19 повертаючи касаційну скаргу юридичної особи Верховний Суд вказав, що надана копія трудового договору не містить положень щодо повноважень юрисконсульта на представництво інтересів відповідача в суді. В ухвалі від 21.01.2020р. у справі №924/440/19 Верховний Суд зазначив, що для підтвердження права працівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування діяти в порядку самопредставництва, такий працівник має надати суду: \~ \~ \~ \~витяг з контракту, в якому визначено, що особа має повноваження представляти орган державної влади, орган місцевого самоврядування в суді в конкретній судовій справі без окремого доручення; або \~ \~ \~ \~оригінал або копію трудового договору (акту про призначення), або оригінал посвідчення та витяг з посадової інструкції, в якій визначено, що особа має повноваження представляти орган державної влади, орган місцевого самоврядування в суді без окремого доручення керівника; та \~ \~ \~ \~окреме доручення (резолюція) керівника, в якому визначено повноваження особи представляти інтереси державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування в суді в конкретній судовій справі, якщо посадовою інструкцією або контрактом не передбачено право такої особи представляти інтереси без такого доручення. ІІ. Щодо обов`язковості звернення до суду в електронній формі. Із відповіді №598173 від 11.03.2024р. сформовано засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» вбачається, що юридична особа КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» (і.к. 01985400) із 13.10.2023р. має зареєстрований Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС. Отже, з урахуванням зазначених нижче положень законодавства вказана юридична особа має звертатись до суду із відповідними заявами виключно в електронній формі через зареєстрований електронний кабінет. У разі якщо заявник звернувся до суду в паперовій формі без надання доказі направлення зацікавленим особами для нього мали бути застосовані наслідки, визначені цивільним процесуальним кодексом. Звертаю увагу суду, що у зв`язку прийняттям закону України №3200-ІХ від 29.06.2023р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» стала обов`язковою реєстрація юридичних осіб у системі «Електронний суд»: з 18 жовтня 2023 року для цілей господарського судочинства з 20 лютого 2024 року для цілей цивільного та адміністративного судочинства Наслідками нереєстрації юридичної особи в Електронному суді є: залишення без руху, повернення позовних заяв, апеляційних скарг, касаційних скарг; залишення без розгляду заяв та клопотань з процесуальних питань; неврахування заяв по суті спору. ІІІ. Щодо обґрунтованості змісту заяви та строків її подання (зазначення підстав для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом, зазначення обставини і доказів, на яких ґрунтуються вимоги заявника) тощо. ЄСПЛ вказав, що «особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само) (ZAICHENKO v. UKRAINE (No. 2), № 45797/09, § 96 - 97, ЄСПЛ, від 26 лютого 2015 року). Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.02.2018р. у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18). Стаття 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі Основ законодавства) передбачає обов`язок лікаря отримати згоду хворого (його законних представників) на медичне втручання, а відповідно право хворого (його законних представників) надати згоду на медичне втручання. У той же час міжнародне і національне законодавство України говорить про можливість обмеження цього права хворого (його законного представника), що має психічні захворювання. Примусова госпіталізація має застосовуватися лише у випадках крайньої необхідності, т.т. коли інші методи лікування осіб, що мають психічні захворювання, є непридатними або недієвими. Резолюція Генеральної Асамблеї ООН «Принципи захисту психічно хворих осіб та поліпшення психіатричної допомоги» від 17.12.1991 № 46/119 чітко визначає випадки, за яких є допустимим примусове госпіталізування осіб, що мають психічні захворювання: По-перше, кваліфікований фахівець встановив діагноз психічного захворювання особи та визначив, що через нього існує серйозна загроза завдати безпосередніх або неминучих збитків цій особі або іншим особам; По-друге, для особи, чиє психічне захворювання є тяжким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або її утримання в психіатричній установі може призвести до серйозного погіршення здоров`я або зробить неможливим проведення належного лікування, яке може бути проведене за умови госпіталізації до психіатричної установи відповідно до принципу найменш обмежувальної альтернативи. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: - вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що створюють безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих; - неспроможна самостійно задовольняти основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Таким чином, примусове медичне втручання щодо особи, що має психічне захворювання, можливе за наявності: юридичних підстав (норми законодавства, що передбачає можливість «примусового лікування» осіб з психічними розладами); медичних підстав (наявність в особи психічного захворювання, встановленого кваліфікованим фахівецем, і, що через нього існує серйозна загроза завдати безпосередніх або неминучих збитків цій особі або іншим особам; відмова від госпіталізації або її утримання в психіатричній установі може призвести до серйозного погіршення здоров`я або зробить неможливим проведення належного лікування, яке може бути проведене за умови госпіталізації до психіатричної установи). Будь-яке примусове втручання в життя людини, обмеження її свободи та особистої недоторканності шляхом надання психіатричної допомоги у примусовому порядку є грубим порушенням прав людини та основних прав пацієнта, тому для такого втручання необхідні особливі підстави, чітко визначені критерії та встановлені гарантії захисту прав людини, до якої застосовуються відповідні примусові заходи. Лікування та госпіталізація не повинні проводитися проти волі пацієнта, якщо тільки пацієнт не страждає серйозним психічним розладом. Діагноз має встановлюватися відповідно до міжнародно прийнятих медичних стандартів, лікарі при цьому мають діяти із дотриманням канонів медичної науки. Серйозність психічного захворювання та шкоди, яку пацієнт може спричинити собі та оточуючим, мають бути встановлені у відповідності з їх визначенням у національному законодавстві. Остаточне рішення про госпіталізацію пацієнта у примусовому порядку може бути прийнято тільки судом або компетентним незалежним органом, передбаченим у законі, і тільки після відповідних належних слухань. Пацієнти мають бути повністю поінформовані щодо їх лікування і прав. Вони мають право на апеляцію та особисту участь у слуханнях суду чи іншого компетентного органу. Як зазначалося, у рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 8 жовтня 1977 р. № 818 (1977) "Про положення психічно хворих"; рекомендаціях Комітету міністрів Ради Європи від 22 лютого 1983 р. № R(83) "Про правовий захист осіб, які страждають на психічні захворювання та були госпіталізовані в примусовому порядку"; рекомендаціях від 24 лютого 2004 р. № R(2004)10 "Відносно захисту прав людини та гідності осіб із психічними захворюваннями" містяться принципові положення стосовно того, що особи із психічними розладами повинні мати можливість здійснювати всі громадські та політичні права, а обмеження цих прав допускається виключно відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не можуть ґрунтуватися лише на факті психічного захворювання. Особам, які страждають на психічний розлад, має бути гарантовано право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку незалежним та неупередженим судом із забезпеченням права на правову допомогу. Підставою для психіатричного огляду без усвідомленої згоди особи або її законного представника та її примусової госпіталізації лікарем-психіатром є випадки, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Заява про надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку за формою та змістом має відповідати загальним та спеціальним вимогам, які встановлені законом. Передусім у заяві про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку повинні бути чітко зазначені підстави для надання особі відповідної психіатричної допомоги та зазначені відомості, що вказують на відсутність усвідомленої згоди особи чи її законного представника щодо надання такої допомоги. Спеціальні вимоги до заяви, яка подається до суду лікарем- психіатром або представником психіатричного закладу, визначені наказом Міністерства охорони здоров`я України від 24.07.2001р. р. №304 «Про затвердження окремих форм документів з питань психіатричної допомоги», згідно з яким, зокрема, заява лікаря-психіатра має бути ним підписана із прикладанням особистої печатки, а заява представника психіатричного закладу подається за його підписом і прикладанням печатки закладу. Примусова госпіталізація осіб з психічними захворюваннями без наявних на те підстав передбачає притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності за ст. 151 КК України - «Незаконне поміщення в заклад з надання психіатричної допомоги»: 1. Поміщення в заклад з надання психіатричної допомоги завідомо психічно здорової особи - карається арештом на строк від трьох до шести місяців або обмеженням волі на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років. 2. Те саме діяння, що спричинило тяжкі наслідки, - карається позбавленням волі на строк від двох до п`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Outcome: approved