Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-14 00:00:00

У травні 2023 позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визначення особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 21 листопада 1986 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем по справі, [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 08.05.2018 року. Від даного шлюбу вони мають двох дітей - сина [PERSON] , 1980 року народження та доньку [PERSON] , 1993 року народження. 06 червня 1997 року відповідно до Ордера №002322 виданого на підставі рішення Боярської міської ради народних депутатів Київської області від 11.03.1997 року №97/13 [PERSON] отримав квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується ордером №002322 від 06 червня 1997 року; довідкою №1510 від 13.10.2015 року, архівною довідкою №06-04/1 1 89 від 13.10.2015 року. Квартира видавалась на сім`ю із 4-х осіб: відповідача - [PERSON] (дружину [PERSON] ) - [PERSON] , їхнього сина [PERSON] та їхню доньку [PERSON] , що підтверджується Ордером №002322 від 6 червня 1997 року. У листопаді 2013 року відповідач виїхав із даної квартири на постійне місце проживання до російської федерації (конкретне місце проживання не відомо). При цьому він забрав усі свої речі та більше у зареєстрованій квартирі не з`являвся, що підтверджується Актами обстеження житлових умов від 12.03.2014 року, 17.09.2015 року. 18.01.2023 року, 12.03.2023 року, 18.05.2023 року. Всі матеріальні затрати по оплаті даної квартири за комунальні послуги та утриманню її в належному стані за весь цей час несе позивач [PERSON] . Враховуючи вищевикладене просили: визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.05.2023 було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.10.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. У судове засідання позивач та їх представник не з`явився, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та без як її представник, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та проти заочного розгляду справи не заперечував. У судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Письмових клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У судове засідання треті особи не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За відсутності заперечень від представника позивача суд ухвалив рішення про проведення заочного розгляду справи по суті, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що місце проживання сторін зареєстровано у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки № 1510 від 13.10.2015. З 21 листопада 1986 року позивач перебуває у шлюбі з відповідачем по справі, [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 08.05.2018 року. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей - сина [PERSON] , 1980 року народження та доньку [PERSON] , 1993 року народження. 06 червня 1997 року відповідно до Ордера №002322 виданого на підставі рішення Боярської міської ради народних депутатів Київської області від 11.03.1997 року №97/13 [PERSON] отримав квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується ордером №002322 від 06 червня 1997 року; довідкою №1510 від 13.10.2015 року, архівною довідкою №06-04/1 1 89 від 13.10.2015 року. Квартира видавалась на сім`ю із 4-х осіб: відповідача - [PERSON] (дружину [PERSON] ) - [PERSON] , їхнього сина [PERSON] та їхню доньку [PERSON] , що підтверджується Ордером №002322 від 6 червня 1997 року. У листопаді 2013 року відповідач виїхав із даної квартири на постійне місце проживання до російської федерації (конкретне місце проживання не відомо). При цьому він забрав усі свої речі та більше у зареєстрованій квартирі не з`являвся, що підтверджується Актами обстеження житлових умов від 18.01.2023 року, 12.03.2023 року, 18.05.2023 року. Всі матеріальні затрати по оплаті даної квартири за комунальні послуги та утриманню її в належному стані за весь цей час несе позивач [PERSON] . З актів депутатів Боярської міської ради від 18.01.2023, 12.03.2023, 18.05.2023 складених за підписами сусідів, вбачається, що відповідач не проживає за спірною адресою. Зважаючи на предмет та підстави позову, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із подальшими змінами та доповненнями) роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У постанові від 18.03.2020 у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у ст. 71 ЖК України строки. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Ця ж позиція була підтверджена судом і в інших постановах, в тому числі й у постанові від 06.07.2022 у справі № 760/25823/14-ц. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності особа зберігає намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні понад 6 місяців та поважність причин такої відсутності. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19.05.2021 у справі № 759/19579/17. Таким чином, оцінивши докази у справі, суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] , який зарестрований у неприватизованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , з власної ініціативи покинув квартиру та не проживає в ній, а тому є підстави для визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою. Враховуючи викладене, суд вважає позов законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. З огляду на задоволення позову відповідно до положень ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. На підставі ст. ст. 47, 55 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 29, 379 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК України, ст. ст. 4, 5, 18, 19, 23, 30, 76-82, 141, 259, 263-268, 280-282, 351, 352, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved