Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26.12.2023 скасовано ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 01.11.2023, якою відмовлено у відкритті провадження на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Крім того, ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 15.01.2024 заяву про самовідвід судді Ковганича С.В. задоволено та матеріали справи передано до канцелярії суду на автоматичний розподіл. Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 18.01.2024 провадження у справі відкрито за правилами окремого провадження під головуванням судді Саламахи О.В. Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання, мотивуючи свої вимоги тим, що 08.08.2023 за заявою [PERSON] до сервісного центру № 11 в місті Ладижин Головного управління ПФ України у Вінницькій області в порядку екстериторіальності Головним управління ПФ України у Житомирській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком зі зниження пенсійного віку відповідно ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Підставою для відмови стало те, що заявник не проживав станом на 01.01.1993 більше 4 років на території зони посиленого радіоекологічного контролю, а також йому не зарахована початкова величина зниження пенсійного віку в два роки. Також, заявник має статус постраждалої особи внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю більше 4 років, та йому було видано посвідчення постраждалої особи 4 категорії № [NUMBER]. Заявник зазначає, що не підтверджено його проживання в період з 26.04.1986 по 31.07.1986 незалежно від часу проживання, внаслідок чого не зарахована [PERSON] . початкова величина зниження пенсійного віку, що позбавляє його права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у зв`язку з чим заявник змушений звернутись до суду із заявою про встановлення факту проживання [PERSON] в с. Заозерне в період з 22 по 31 липня 1986 року. Від представника Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області Олени Лівандовської надійшов відзив на заяву, у якому просить відмовити заявнику у задоволенні позовних вимог, який мотивований насупним. Представник заінтересованої особи вважає, що зі змісту заяви вбачається, що у такий спосіб [PERSON] намагається оскаржити рішення органу публічної влади - Головного управління Пенсійного фонду України Вінницької області, щодо відмови в призначення пенсії відповідно зі знижкою пенсійного віку, передбаченого ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Таким чином, оскільки заява не містить матеріально-правової вимоги про захист невизнаних, порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, натомість її зміст, вказують на те, що між сторонами виник публічно-правовий спір з приводу оскарження рішення органу публічної влади - Головного управління Пенсійного фонду України Вінницької області, який здійснює у цих правовідносинах владні управлінські функції на основі законодавства, тому обставини, які [PERSON] просить встановити у прохальній частині заяви, підлягають доказуванню в адміністративному спорі відповідно до частини другої статті 73 КАС України. Від заявника надійшла відповідь на відзив, у якій заявник вважає, що оскільки у постанові Вінницького апеляційного суду від 26.12.2023 суд встановив, що постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі суд першої інстанції дійшов висновку про те, що із заяви [PERSON] вбачається спір про право між заявником та Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, який повинен розглядатися в позовному провадженні на загальних підставах. Однак, як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, такий висновок суду першої інстанції належним чином не мотивований, оскільки не зазначено, в чому полягає наявність спору. Апеляційний суд вважає, що спір відсутній, адже відмовляючи у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку ГУ ПФ України не заперечує його право на таку пенсію, яке буде реалізовано в разі доведення факту проживання [PERSON] протягом певного періоду в зоні посиленого радіологічного контролю. За таких обставин, наявність спору не підтверджується. Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. У зв`язку з тим, що вищевказані обставини встановлені постановою суду апеляційної інстанції, всі аргументи заінтересованої сторони спростовуються, а тому заява [PERSON] підлягає розгляду в порядку окремого провадження. Заявник [PERSON] , у судове засідання не з`яився. В матеріалах справи наявна заява про проведення судового засідання за його відсутності, заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області Олена Лівандовська в судове засідання не з`явилася, від неї надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника, рішення по справі просить прийняти відповідно до вимог чинного законодавства. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що заявник є його племінником по батьковій лінії, та зазначив, що у період з 20.07.1986 по 31.07.1986 [PERSON] проживав без реєстрації, разом із свідком у с. Заозерне, хотів влаштувались на роботу в Ладижинська ТЕС. До армії [PERSON] навчався у Вінницькому технічному училищі та проживав за місцем реєстрації у с. Білоусівка, та в листопаді 1986 року, заявник пішов в армію, а після проходження служби проживав разом із [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що заявник є її чоловіком та наданий час перебувають у шлюбі, та зазначила, що 20.07.1986 [PERSON] закінчив технічне училище, з 21.07.1986 по 31.07.1986 тимчасово проживав у матері свідка в с. Заозерне, в цей період в них були стосунки, а зареєстрований був в с. Білоусівка, Тульчинський район Вінницька область, там де проживав його батько. Також зазначила, що з серпня по жовтень включно [PERSON] проживав у с. Білоусівка, а в армію пішов в листопаді 1986 року. У 1989 рокі свідок та заявник одружилися та після чого, проживали у с. Заозерне. Заслухавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] , [PERSON] має статус особи, яка постійно проживає на території зони посиленого радіологічного контролю четвертої категорії (а.с. 99, 121). Згідно копії військового квитка серії [NUMBER] , [PERSON] призваний на військову службу 25.11.1986 (а.с. 100, 117). Відповідно до копії Диплому серії [NUMBER] , [PERSON] 20.07.1986 закінчив Вінницьке професійно-технічне училище та є водієм трамвая 3 класу і слюсарем 2 розряду (а.с. 103, 123). Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого 16.07.1989 Заозернянською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 16.07.1989 та після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 104, 122). Рішенням Головного управління ПФУ в Житомирській області № 025150006505 від 08.08.2023, за доданими документами до страхового стажу не врахований період проходження строкової служби з 25.11.1986 по 23.12.1988 відповідно до військового квитка [NUMBER] , оскільки наявна розбіжність в прізвищі особи, а саме: в вищезазначеному військовому квитку « [PERSON] » в наданому паспорті [NUMBER] «[PERSON]». Факт приналежності вищевказаного військового квита може бути встановлено у судовому порядку відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (а.с. 120). Відповідно до змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як визначено частиною 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно ст. 315 ЦПК України, в окремому провадженні суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз`ясненень, викладених у листі Верховного Суду України від 01.01.2012 «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ особам, які постійно працювали або постійно проживали в зоні посиленого радіологічного контролю, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, а саме: особи, які постійно проживали або постійно прожинають чи постійно працювали або постійно працюють в зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - пенсійний вік зменшується на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106, с. Заозерне, Тульчинський район Вінницька область відносилось до зони посиленого радіологічного контролю (4 зона). В свою чергу, с. Заозерне, відповідно до нового адміністративно-територіального поділу України стало відноситись до Гайсинського району Вінницької області. Згідно ст. 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ, підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування. Заявник наділений правом на захист свого цивільного права в судовому порядку, оскільки підстави його звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання у зоні посиленого радіологічного контролю свідчать про наявність обмеження його права на пенсійне забезпечення. Встановлення факту постійного проживання у зоні посиленого радіологічного контролю необхідно заявнику для оформлення пенсії по пільговій категорії, тобто має наслідком виникнення правовідносин, пов`язаних з призначенням пенсії. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Головного управління ПФУ в Житомирській області № 025150006505 від 08.08.2023, заявнику запропоновано встановити факт приналежності військового квита [NUMBER] у судовому порядку відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, оскільки наявна розбіжність в прізвищі особи, а саме: в вищезазначеному військовому квитку « [PERSON] » в наданому паспорті [NUMBER] «[PERSON]», однак до суду заявник звернувся із заявою про встановлення факту проживання в с. Заозерне в період з 22 по 31 липня 1986 року. Крім того, до показів свідка [PERSON] суд відноситься критично, адже з таких показань не можливо встановити достовірно, що 21.07.1986 по 31.07.1986 [PERSON] проживав у матері свідка в с. Заозерне, так як, в той період свідку було 16 років, вона була неповнолітньою, тому дані обставини спростовують доводи заявника. З огляду на викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи суд вважає, що дана заява не підлягає задоволенню, оскільки вимоги не обґрунтовані та доказово не підтверджені письмовими доказами та показами свідків. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі вищевикладеного, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 2, 4, 12, 13, 81, 89, 293, 315 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: dismissed