Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, позовні вимоги якої згодом збільшив (а.с. 43-46), просить зобов`язати відповідачку [PERSON] не чинити йому перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , шляхом надання вільного доступу до майна, вселити його у вказаний житловий будинок, а також стягнути з відповідачки [PERSON] витрати, понесені ним за вимушений найм житла у розмірі 74400 грн за період вчинення перешкод користування житлом та судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що він та відповідачка [PERSON] з 12 листопада 1990 року по 19 березня 2021 року перебували у шлюбі. У період перебування у шлюбі ними спільно було придбано нерухоме майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а саме: земельна ділянка загальною площею 0,150 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана земельна ділянка була оформлена на відповідачку [PERSON] . Згодом на цій земельній ділянці вони, в період шлюбу, побудували житловий будинок з надвірними спорудами, загальна площа якого становить 163,80 м2, житлова площа будинку становить 114 м2, вартість житлового будинку з надвірними спорудами становить 261861 грн. В подальшому право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано за відповідачкою. З вересня 2020 року вони проживають окремо, шлюб між ними був розірваний 03.02.2021 року. Відповідачка з грудня 2020 року не проживає у будинку. Крім того, вона самостійно, без його участі, уклала договір охорони об`єкта нерухомості, встановивши охорону, в результаті чого чинить йому перешкоди до доступу до будинку і земельної ділянки, що унеможливлює ним користування житлом, господарськими будівлями та спорудами, фізично не впускає його на територію земельної ділянки, будинку та господарських будівель і споруд. Внаслідок протиправних дій з боку відповідачки, він вимушений винаймати квартиру для проживання та забезпечення себе житлом з вересня 2020 року, в місяць за оренду житла він витрачає 6200 грн. Зазначає, що він неодноразово звертався до відповідачки з пропозицією щодо спільного користування майном, але остання ігнорує всі його прохання та продовжує перешкоджати йому у користуванні нерухомим майном. Відповідачка замінила замки на воротах, будинку, господарських будівлях і спорудах, встановила охорону, що свідчить про те, що [PERSON] створює перешкоди у доступі до житла, порушує його право власності на вільне володіння та користування майном, а також безперешкодний доступ до свого житла. З цих підстав він звертався із заявою до поліції, яку було розглянуто та рекомендовано звернутися до суду з цивільним позовом. За таких обставин, позивач просить зобов`язати відповідачку [PERSON] не чинити йому перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними спорудами, вселити його у житловий будинок, а також стягнути з відповідачки витрати, понесені ним за вимушений найм житла у розмірі 74400 грн за період вчинення перешкод користування житлом, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав та пояснив, що між ним і відповідачкою 03.02.2021 року був розірваний шлюб, остання тимчасово виїхала з житлового будинку до своєї сестри, оскільки в неї не було грошей на опалення будинку. Він неодноразово звертався до відповідачки з вимогою щодо надання ключів та коду від охоронної сигналізації будинку, але [PERSON] його ігнорує та не надає ані ключів ані коду від охоронної сигналізації. Вказав, що охоронну сигналізацію відповідачка встановила за його відсутності і без його згоди, коли він звернувся до охоронної фірми для отримання коду від сигналізації, то йому було відмовлено, та запропоновано звернутися до суду для вирішення цього питання. Після оголошення перерви у судовому засіданні позивач та його представник до судового засідання не з`явились, а від представника позивача адвоката Андрушкевич Т.Д. на адресу суду надійшла письмова промова у судових дебатах, в якій просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, а також подала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача. При цьому вказує, що за період перебування сторін у шлюбі останні придбали нерухоме майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в [ADDRESS] , на якій згодом сторони побудували житловий будинок та надвірні споруди. У зв`язку з конфліктною сімейною ситуацією, яка склалася між подружжям, позивач [PERSON] з вересня 2020 року не проживає у будинку, а відповідач не проживає з грудня 2020 року. В цей період відповідачка самостійно, не попередила позивача, уклала договір про охорону об`єкта нерухомості, що перешкоджає позивачу у доступі до будинку та земельної ділянки, оскільки у позивача відсутній код, а також відповідачка замінила замки та ключі. В результаті протиправних дій відповідачки, а саме: не надання нових ключів, коду доступу до будинку та невнесення до договору охорони позивача як співвласника будинку, позивач вимушений був орендувати житло для проживання, маючи при цьому власне житло. Через перешкоди у доступі до житла, позивач поніс витрати у виді сплати за оренду житла у розмірі 6200 грн, а всього за період з листопада 2020 року по листопад 2021 року витрати складають 74400 грн. Отже заміна замків від воріт, будинку та встановлення об`єкта нерухомості під охорону створює перешкоди у доступі до житла та свідчить про порушення права власності в цілому, невід`ємною складовою суб`єктивного права власності на нерухоме майно є забезпечення вільного і безперешкодного доступу кожного власника до свого житла. Зазначає, що позивач звертався до ТОВ «Альянс-Сек`юріті» для отримання коду доступу, але йому було відмовлено. Таким чином, існують перешкоди з боку відповідачки [PERSON] у користуванні власністю, яка є спільною сумісною власністю подружжя. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Лисенко Т.С. позовні вимоги не визнала. При цьому пояснила, що замки в будинку не змінювались, були встановлені лише замки на прибудинкові споруди. Позивач не звертався до відповідачки з приводу ключів від будинку та коду сигналізації, у зв`язку із чим вважала позовні вимоги безпідставними та просила відмовити позивачу в позовних вимогах. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Бурда Н.В. до судового засідання не з`явилася, на адресу суду надіслала заяву, в якій просила у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві, а також просила розглянути справу без її участі та участі відповідачки. При цьому вказує на те, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та такими що не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] самостійно прийняв рішення про окреме проживання так як у нього з`явилися нові романтичні стосунки з іншою жінкою, у зв`язку з чим саме він фактично припинив сімейні відносини з [PERSON] , в результаті чого 03.02.2021 року шлюб між ними був розірваний. Наприкінці 2020 року [PERSON] , через зраду чоловіка та постійний стрес їх малолітньої дитини [PERSON] , аби змінити оточення, покращити свій та дитини психологічний стан, [PERSON] прийняла рішення переїхати тимчасово проживати до м. Києва, до своєї сестри. Оскільки позивач не виходив на зв`язок, не навідувався додому, не цікавився життям їх малолітньої дитини, [PERSON] перед переїздом, аби забезпечити схоронність належного їй майна, будинку і матеріальних цінностей, які в ньому знаходяться, вимушена була звернутися до ТОВ «Альянс-Сек`юріті» та укласти договір про охорону майна, послуги за яким відповідач змушена сплачувати за свій рахунок. [PERSON] замок від вхідних дверей до будинку не змінювала, вона лише встановила замки на ворота, погріб та гараж, а також встановила охоронну сигналізацію. Також зазначає, що позивач договір оренди житла уклав раніше, ніж відповідачка уклала договір про охорону майна, що свідчить про те, що позивач самостійно прийняв рішення щодо окремого проживання. Наведе спростовує доводи позивача про те, що він змушений був проживати у орендованому приміщенні через те, що, нібито, [PERSON] чинить позивачу перешкоди у користуванні спірним будинком. Також зазначає, що квитанції про оплату орендованого житла викликають сумніви, оскільки вони не відповідають вимогам платіжного документу. Крім того, [PERSON] не звертався до [PERSON] з проханням надати ключі від воріт, коду доступу від сигналізації тощо. Зазначає, що [PERSON] не цікавився спірним будинком, орендував собі окреме житло в іншому населеному пункті, [PERSON] було прийнято рішення щодо забезпечення схоронності будинку та наявному в нього майна, вважає, що позовні вимоги безпідставні та необґрунтовані так як позивач не надав доказів порушення його прав та спричинення перешкод у користуванні спірним майном. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він є сином сторін по справі - [PERSON] і [PERSON] , та проживає окремо від батьків в [ADDRESS] . Мати наразі не працює, а батько працює далекобійником. Батьки у вересні 2020 року припинили шлюбні стосунки, у зв`язку з чим він припинив спілкування з батьком. В грудні 2020 року мати переїхала жити до сестри в інше місто та дала йому і старі і нові ключі від житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказав, що батько вдома бував декілька разів на місяць, одного дня йому зателефонувала матір і сказала, що батько хоче розлучитись. Речі і документи з будинку батько не забирав, а чи є у останнього ключі йому не відомо. Також пояснив, що код доступу від сигналізації йому відомий, але батько до нього з цього приводу не звертався, а також ключі від будинку він не просив у нього. Де на теперішній час мешкає батько він також не знає, а у вказаному житловому будинку з грудня 2020 року ніхто не проживає. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він є сином сторін по справі - [PERSON] і [PERSON] , та проживає окремо від батьків в [ADDRESS] . Батьки проживають окремо з осені 2020 року, мати поїхала у м. Київ до сестри і тимчасово проживає там. Зазначив, що у нього є ключі від будинку, воріт, пароль від сигналізації. Батько до нього не звертався за ключами від будинку, а чи є в нього ключі він не знає. У користуванні будинком батькові ніхто не перешкоджав. Також вказав, що у батька є дитина від іншої жінки, через що між ними погіршилися стосунки. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 12.11.1990 року Виконавчим комітетом Митницької сільської ради Васильківського району Київської області між сторонами був зареєстрований шлюб, актовий запис № 9, про що свідчить свідоцтво про шлюб (а.с. 9). Згодом, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 03.02.2021 року шлюб між ними був розірваний. Поряд з цим відповідних доказів про розірвання шлюбу матеріали справи не містять, за наслідком чого судом не встановлюється термін перебування останніх у шлюбі, однак у відповідності до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України, якою регламентовано, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, судом враховується відповідних факт, що\~ [PERSON] і [PERSON] є колишнім подружжям. Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ОД № 078145 від 06.09.2004 року, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу ВВЕ № 699019, зареєстрованого в реєстрі за № 2429, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу від 17.06.2004 року, є власником земельної ділянки площею 0,150 га, цільове призначення (використання) земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Згідно з витягу з розпорядження «Про перейменування вулиць та провулків, назви яких містять символіку комуністичного тоталітарного режиму № 91/2015-СР від 25.12.2015 року, [ADDRESS] перейменована на нову назву - [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок серії [NUMBER] від 24.12.2010 року, [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який складається з літери «А» - житловий будинок загальною площею 163, 8 м2, житловою площею 114 м2 та літери «Б» - літня кухня, літери «В» - гараж, літери «Г» - підвал, 1-3 огорожа (а.с. 104-105). Викладене підтверджується витягом про державну реєстрацію прав КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» № 28536647 від 28.12.2010 року (а.с. 106) та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 253226056 від 19.04.2021 року (а.с. 12). Вказана вище земельна ділянка була придбана під час перебування в шлюбі [PERSON] і [PERSON] , згодом на якій сторони спільно побудували вказаний вище житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Право власності при державній реєстрації земельної ділянки та житлового будинку зареєстровано на [PERSON] . Таким чином, відповідно до положень ст.60 СК України, зазначене нерухоме майно належить [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Відповідно позивач має право володіти, користуватися відповідним нерухомим майном. Позивач [PERSON] зазначає, що відповідачкою [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні належним йому майном, а саме: остання встановила нові замки на господарські будівлі та споруди, уклала договір про охорону майна з ТОВ «Альянс-Сек`юріті», які в свою чергу встановили об`єкт нерухомого майна на цілодобову охоронну сигналізацію, код від сигналізації позивачу не надає. У зв`язку з чим він звернувся до суду за захистом свого права. Зазначені вище обставини підтвердили свідки під час судового засідання. Разом з цим, суд не приймає до уваги відповідь [PERSON] Відділення поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області № 61.4-3164 від 27.07.2021 року щодо його звернення до поліції із заявою, оскільки у цій відповіді не наведені жодні факти та обставини, які б свідчили про те, що [PERSON] звертався до поліції стосовно незаконних дій [PERSON] , а тому суд відхиляє ці докази. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.317, ч. 1 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. ст.150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім передбачених законом випадків. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Вирішуючи даний позов, суд бере до уваги правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 20 грудня 2021 року у справі № 310/9577/19, згідно з яким у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року у справі №464/5819/19 дійшов до висновку, що відсутність реєстрації позивачки у спірній квартирі, яка є співвласником, та перебування у власності позивачки на праві власності іншого житла, не впливають на можливість позивача реалізовувати своє право користування майном, співвласником якого вона є. В частині доводів відповідачки [PERSON] у заперечення проти задоволення позову з посиланням на недоведеність [PERSON] будь-яких перешкод у користуванні спірним житловим будинком, суд вважає безпідставними, враховуючи і поєднуючи безпосередні заперечення [PERSON] стосовно вселення [PERSON] до зазначеного житлового будинку, а також те, що позивач тривалий час винаймає житло через перешкоди у користуванні цим майном. Так, відповідно до договору оренди квартири від 28.09.2020 року, позивач орендував квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-14). Згодом позивач орендував інше житло за адресою: [ADDRESS] з 01.11.2020 року по 01.01.2022 року, про що свідчить договір № б/н від 01.11.2020 року. Судом також приймається до уваги, що згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України). Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, зокрема, шляхом вселення. Отже, приймаючи викладене вище, суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Крім того, суд приймає до уваги той факт, що позивач [PERSON] звертався із заявою до компанії «Альянс Сек`юріті» щодо надання договору, укладеного з [PERSON] про охорону житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а також надати можливість та спосіб користуватися цим житловим будинком, але позивачу було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. Посилання представника відповідача на те, що вказані докази судом не слід приймати до уваги, оскільки вони подані з порушенням встановленого законом строку, суд до уваги не приймає, оскільки ухвалою суду від 23.10.2021 року від відповідачки витребувався, зокрема, договір охорони майна, але ухвала суду в цій частині виконана була, у зв`язку з чим позивач звернувся з вказаною вище заявою. Оскільки судом встановлено, що відповідач чинить позивачу, як співвласнику майна подружжя, перешкоди у користуванні належним йому майном, зокрема перешкоджає доступу до спірного житлового будинку, суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про усунення перешкод є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а тому вважає необхідним зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні житловим будинком з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , шляхом надання вільного доступу до майна, а також\~вселити [PERSON] в спірний житловий будинок. При цьому суд зауважує, що існує презумпція спільного майна подружжя. До теперішнього часу спір щодо житлового будинку не вирішено, поділ майна не здійснено та порядок користування не визначено. Оскільки житловий будинок вважається спільним сумісним майном подружжя, суд задовольняє позов повністю, в межах заявлених вимог шляхом усунення перешкод [PERSON] та вселення його в житловий будинок. Щодо позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд зазначає наступне. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статей\~1166 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до\~статті 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Крім того, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Для настання деліктної відповідальності за статтями\~1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Незважаючи на те, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме особою, до якого пред`явлено позов. Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2020 року між ФОП [PERSON] і [PERSON] був укладений договір № б/н, відповідно до якого останній отримує послуги щодо проживання за адресою: [ADDRESS] , з 01.11.2020 року по 01.01.2022 року (а.с. 46а, 47, 48-49, 50). Вартість послуг згідно з договором складає 6200 грн за кожний місяць. Позивач долучив до матеріалів справи квитанції до прибуткового касового ордеру за сплату орендованого житла (а.с. 51-55), на загальну суму 86800 грн. Таким чином, з огляду на розрахунок матеріальних збитків (74400 грн), заявлена до вимоги сума матеріальних збитків є меншою, ніж та на яку має право позивач. Частиною 2 статті 264 ЦПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Суд бере до уваги заявлені позивачем вимоги, згідно з якими останній просить стягнути з відповідачки витрати, понесені ним за вимушений найм житла у розмірі 74400 грн. Так, в ході розгляду справи, судом встановлено, що саме дії відповідача призвели до того, що позивач [PERSON] вимушений винаймати житло для проживання, у зв`язку із чим витрачати кошти за договором оренди житла, а тому суд вважає позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 74400 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується відшкодування витрат на правничу допомогу, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Так, судом встановлено, що строки подачі позивачем заяви про розподіл судових витрат між сторонами в частині витрат на професійну правничу допомогу не порушено. 13.10.2023 року позивач подав заяву про відшкодування витрат на професійну правничу з наданням відповідних доказів, тобто вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України дотримані. Відповідно до положення частини 1\~статті 15 ЦПК України\~учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Положенням пункту 13 частини 3\~статті 2 ЦПК України\~визначено, що однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Згідно із ч. 1 ст.\~133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. П. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ст.\~137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4 ст.\~137 ЦПК України\~розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Судом встановлено, що [PERSON] 19.06.2023 року уклав з адвокатом Андрушкевич Т.Д. договір про надання правової допомоги № 4\\23. За умовами Договору клієнт зобов`язаний оплачувати послуги Адвоката. Вартість правової допомоги визначається за погодження сторін у сумі 30000 грн. Відповідно до додатку № 1 до договору про надання правової допомоги №4\\23 від 19.06.20203 року, сторони погодили види наданих послуг, кількість годин та результати наданих послуг адвокатом. Крім того, у додатку № 1 наведений детальний опис робіт (наданих послуг). Згідно з квитанціями до прибуткового касового ордеру № юб/н від 19.06.2023 року та 23.06.2023 року, позивачем [PERSON] за надані послуги адвоката сплачено винагороду в сумі 6500 грн. Відповідно до приписів\~ст. 59 Конституції України\~кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до\~ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи викладене, з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сума судових витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6500 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 2724 грн.

Outcome: approved