Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

Адвокат Бачук Е.С. в інтересах позивача звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами в порядку спадкування посилаючись на те, що [INFO] помер його батько - [PERSON] , свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане Новоархангельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Голованівському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). [INFO] померла сестра позивача - [PERSON] , свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане Новоархангельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Голованівському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Сестра позивача, [PERSON] , після розлучення з відповідачем з 2011 року відкрито, безперервно володіє будинком, поводячись як власник, місцезнаходження майна: [ADDRESS] . За весь час коли його сестра - [PERSON] , проживала у зазначеному будинку, ні в кого ніколи не виникало питань щодо того кому на праві власності належить цей будинок. Адже більше двадцяти років сестра проживала одна у «своєму» будинку. Відповідач залишив сестру позивача, створивши нову сім`ю, вибув з місця проживання і ніколи не навідувався, де він був і де проживав позивачеві і сестрі не було відомо, що випливає з довідки, виданої Новоархангельською селищною радою. [PERSON] одна сама своїми силами продовжувала вести господарство, власними грошовими коштами здійснювала ремонт в приміщенні будинку для подальшого комфортного свого проживання в ньому, хто був власником даного будинку для батьків та родини не виникало ніяких питань, адже всі довіряли єдиній сестрі і всі разом підтримували її у спільному сімейному горі - смерті її сина. Відповідач по справі запевнив всіх, що після розірвання шлюбу він особисто займеться оформленням документів про право власності на будинковолодіння, в якому продовжувала проживати [PERSON] і яке було придбано під час шлюбу за кошти подружжя і кошти їхньої родини. Сестра позивача все своє життя, проживши в тяжкому смутку і горі після смерті дитини, а також тяжкої невиліковної хвороби, так і не дізналась, що проживає в чужому будинку, право власності на який оформлено на її колишнього чоловіка. За наведених обставин можна вважати, що [PERSON] добросовісно, заволоділа нерухомим майном і продовжувала відкрито, безперервно володіти будинком, поводячись як власник, починаючи з 2011 року, тобто більше десяти років та набула право власності на це майно за набувальною давністю на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України. Після смерті [PERSON] та [PERSON] (батька позивача) - позивач являється єдиним спадкоємцем та правонаступником після смерті сестри та батька. Сестра позивача, [PERSON] , з 2011 року відкрито, безперервно володіла будинком, поводячись, як власник. Тобто давність володіння є добросовісною, адже сестра не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Та набула право власності на це майно за набувальною давністю на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України. Позивач просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами по [ADDRESS] /а.с.2-7/ після смерті спадкодавців. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 25 травня 1985 року його рідна сестра [PERSON] та відповідач зареєстрували шлюб. Весілля робилося за кошти його батьків, оскільки у відповідача коштів не було. За кошти батьків позивача та його сестри була придбана земельна ділянка під забудову будинку. Після весілля подружжя [PERSON] проживало у батьків позивача, а згодом переїхало до квартири тітки позивача, яка виїхала до Російської Федерації. Позивач зазначив про ДТП, в результаті якої [PERSON] отримала значні тілесні ушкодження - перелом тазо-бедреного суглобу та забій грудної клітини. Зазначив, що винний в даній ДТП відповідач. Після даної події подружжя [PERSON] переїхало проживати назад до його батьків, оскільки [PERSON] була обмежена у русі та потребувала стороннього догляду. Згодом у них народився син. Про походження будинку позивач пояснив, що будівництвом займався його батько, сам позивач та сестра також допомагали в цьому по мірі можливості. Будівництво будинку тривало з 1985 по 1987 рік, відповідач також брав у цьому участь - допомагав фізично, оскільки його заробітна плата на той час не дозволяла вести будівництво. Знову ж наголосив, що тягар будівництва лежав на його батькові та матері. Переїхало проживати у новозбудований будинок подружжя [PERSON] у 1987 році. Документами з приводу оформлення права власності на новозбудований будинок займалася матір позивача. Пояснив, що на той час було так заведено, що документи на будинок робилися на голову сім`ї. Позивач зазначив, що коли відповідач залишав його сестру, він сказав, що до будинку жодних претензій не має, тому ніколи не виникало сумнівів, що будинок належить його покійній сестрі. Після того, коли відповідач пішов із сім`ї, протягом 11 років він жодного разу не навідав свою колишню дружину. Крім того, у вказаний період він разом зі своїм батьком допомагав сестрі утримувати в належному стані її будинок. Представник позивача, адвокат Бачук Еліна Сергіївна в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що у 1985 році він працював у Новоархангельському сількомунхозі водієм, де взяв суду у розмірі 3000 рублів на будівництво будинку, що на даний час розташований по [ADDRESS] . У 1985 році, після реєстрації шлюбу він закупив будівельні матеріали та розпочав будівництво, у даній справі йому допомагала його сім`я. Будинок будував він особисто, також наймав будівельників. Дружина участі в даній справі не брала через свій стан здоров`я. Сім`я його покійної дружини [PERSON] участі у будівництві будинку не брала, лише годувала будівельників. Це ж саме стосується і позивача у справі - участі у будівництві будинку він не брав. Близько 1990 року відповідач знову взяв ссуду у розмірі 60 мільйонів, тому як коштів на будівництво будинку не вистачало. Дані кошти він позичив батькам позивача, після чого стосунки в сім`ї погіршилися через те, що позичені кошти вони повертати відмовилися. Разом зі свою дружиною вони домовилися, що на час будівництва будинку та виплати позичених коштів - будуть проживати на її заробітну плату, оскільки будинок будувався для їхньої сім`ї. Основні роботи з будівництва тривали до 1987 року, але і на даний час остаточно роботи не завершені. Мала місце подія, коли їхній спільний із [PERSON] син загинув. Вони з дружиною усно домовилися про сурогатне материнство. Саме для цього вони і розірвали шлюб у 2013 році. У 2014 році у відповідача народилася донька, проте [PERSON] її приймати відмовилася. Після народження відповідач проживав на дві сім`ї, періодично з [PERSON] та з тією жінкою, яка народила йому доньку. Пояснив, що протягом всього життя допомагав покійній, як матеріально так і фізично. Також доглядати [PERSON] йому допомагала його сестра. Останній раз він розмовляв з нею у грудні того року, як вона померла, мова про поділ майна між ними не велася. Відповідач був присутнім на похороні своєї дружини, в той же день він дав ключі від будинку позивачеві, аби той злив воду із системи опалення, оскільки відповідачеві потрібно було їхати на роботу. Пояснив, що тоді позивач забрав собі всі документи на будинок, і йому довелося їх відновлювати. Іншого житла, крім даного будинку, відповідач не має. На даний час в будинку проживають будівельники, які проводять там ремонтні роботи. Пояснив, що мали місце випадки коли позивач застосовував до нього фізичну силу, проте до поліції по даному факту він не звертався. Відповідач боїться проживати у своєму будинку через вищевказані дії позивача. Після розірвання шлюбу, з 2013 року він також періодично проживав у своєму будинку. На думку відповідача, за життя [PERSON] мала право на частку у вказаному будинку, а після її смерті таке право вона втратила. Його думка сформована тим, що покійна ніде не працювала і він все життя її утримував. Юридично договір про довічне утримання особи не укладався. Про заповіт покійна своїх думок не оголошувала. Місце проживання по [ADDRESS] відповідач зареєстрував на початку 1990 років, в 2013 році він знявся з реєстрації, а після смерті дружини він знову зареєстрував там своє місце проживання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що за життя знала [PERSON] протягом 45 років. Вони разом працювали, були кумами, а також дружили. Їй відомо, що будівництвом будинку по [ADDRESS] займалися батьки останньої. Її батько привозив будівельні матеріали, займався організаційними моментами. Відповідач на той час працював водієм. Хто був власником даного домоволодіння їй не відомо тому, що документів не бачила. Зазначила, що протягом більш як 10 років відповідач у даному домоволодінні не проживав і не з`являвся там. Після розлучення з відповідачем [PERSON] проживала в будинку по [ADDRESS] , як власник доглядала за ним. Про наявність чи відсутність спору про поділ майна між покійною та відповідачем їй нічого не відомо. Від матері [PERSON] їй відомо, що після розлучення [PERSON] забрав автомобіль та свої речі, а також грошові кошти в сумі 20000 гривень. Також після розлучення [PERSON] допомагали її брат - позивач у справі, та їхні батьки. [PERSON] важко перенесла розлучення з відповідачем, вважала що той її зрадив, хворіла - мала онкологічне захворювання. Крім того, за життя потрапила у два ДТП. Також покійна мала образу на відповідача за те, що втратила дитину під час ДТП. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що подружжя [PERSON] та [PERSON] знає з 1985 року, також працювала на одній роботі разом з [ADDRESS] будувався подружжям спільно, їй відомо, що батьки [PERSON] допомагали у будівництві. За чиї кошти йшло будівництво їй не відомо. Відповідач також працював на будівництві, як господар. Будинок вони побудували за короткий проміжок часу. У квітні 2011 року подружжя розлучилося, [PERSON] важко перенесла дану подію, і в подальшому увесь час проживала одна, хотіла, щоб [PERSON] повернувся до неї. [PERSON] після розлучення у будинку по [ADDRESS] не проживав, [PERSON] не провідував і їй не допомагав. Про допомогу свідок зазначила зі слів покійної. Їй відомо, що будинок був оформлений на відповідача, оскільки на той час так було заведено, що будинки оформлювалися на господаря. Зі слів покійної [PERSON] , при розлученні [PERSON] з будинку нічого не забирав, забрав тільки свої речі та автомобіль. На даний час відповідач у будинку не проживає, і з 2011 року не проживав. Про позику грошових коштів на будівництво будинку їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству із будинком по [ADDRESS] спілкувалася з 2010 року, остання викликала її, щоб полікувати домашніх тварин. Відповідача вона ніколи у вищевказаному домоволодінні не бачила. Пояснила, що часто підтримувала [PERSON] морально, оскільки розлучення з чоловіком вона перенесла тяжко. Покійна розповідала про те, що залишилася одна, відповідач забрав у неї все і пішов. Свідок дуже за неї вболівала. Єдине, що залишилося у покійної [PERSON] це її будинок, вона дуже за нього переживала. Був випадок, коли після бурі [PERSON] сама його ремонтувала, а свідок із своїм чоловіком допомагали їй. Хто був власником будинку за документами свідку не відомо. [PERSON] болісно реагувала на запитання свідка з приводу її особистого, тому свідок старалася їй не задавати зайвих питань. Наразі відповідач у будинку по [ADDRESS] не проживає, і з 2010 року в ньому ніколи не проживав. Заслухавши сторони та учасників цивільного провадження, свідків та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до частин 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Крім того, ч. 1 ст. 30 ЦПК України визначено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує на те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, [PERSON] народився [INFO] в смт Новоархангельськ Кіровоградської області, його батьком записано [PERSON] , матір`ю - [PERSON] - світлокопія свідоцтва про народження серії [NUMBER] /а.с.10/. Відповідно до світлокопії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] в смт Новоархангельськ Кіровоградської області, її батьком записано [PERSON] , матір`ю - [PERSON] /а.с.11/. 25 травня 1985 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб у відділі ЗАГС Новоархангельського райвиконкому Кіровоградської області - світлокопія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] /а.с.14/. Вищевказаний шлюб було розірвано 02 липня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новоархангельського районного управління юстиції у Кіровоградській області про що свідчить світлокопія свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] /а.с.15/. Матеріали справи містять світлокопію пенсійного посвідчення серії [NUMBER] з якого вбачається, що [PERSON] була інвалідом третьої групи з 03.11.2020 року /а.с.16/. Відповідно до світлокопії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] в с. Торговиця Голованівського району Кіровоградської області /а.с.12/. [INFO] в селищі міського типу Новоархангельськ Голованівського району Кіровоградської області помер [PERSON] - світлокопія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а.с.13/. Зі світлокопії свідоцтва №2382/ІІ на право особистої власності на жилий будинок вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] - відповідачу у справі /а.с.17/. Відповідно до світлокопії домової книги на вищевказаний житловий будинок відповідач та покійна [PERSON] були зареєстровані в даному будинковолодінні /а.с.18-20/. Матеріали цивільної справи також містять зведений акт вартості будівель та споруд, садовий план (схему), будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, рішення загальних зборів уповноважених колгоспників колгоспу Імені Леніна від 20.06.1985 року, дозвіл №154 на індивідуальну житлову забудову, акт виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель - всі вказані документи виготовлені на ім`я відповідача [PERSON] /а.с.21-29/. Зі світлокопії довідки Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області №1183 від 01.08.2022 року вбачається, що відповідно до будинкової книги та копії паспорта гр. [PERSON] гр. [PERSON] , [INFO] , дійсно була зареєстрована, починаючи з 26.08.1988 року та до дня смерті [INFO] по [ADDRESS] . За даною адресою на момент смерті гр. [PERSON] ніхто не був зареєстрований та не проживав. Покійна гр. [PERSON] виписана у зв`язку зі смертю /а.с.32/. Відповідно до світлокопії довідки Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області №3284 від 13.12.2021 року [PERSON] - [INFO] дійсно була зареєстрована та проживала до дня смерті [INFO] по [ADDRESS] . За даною адресою на момент смерті гр. [PERSON] ніхто не був зареєстрований та не проживав. Виписана у зв`язку зі смертю /а.с.37/. З поданого цивільного позову однією із підстав зазначено, що померла [PERSON] набула права власності за набувальною давністю на спірний будинок по [ADDRESS] . На це суд зазначає наступне. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Право власності є найважливішим речовим правом, з яким пов`язуються всі інші права. Право власності належить до природних прав людини, є абсолютним правом і ніхто не може його порушувати. Праву власника протистоїть невизначена кількість людей, і на всіх них покладено обов`язок не порушувати права власника. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. З аналізу ст. 344 ЦК України, слідує , що правом звернення до суду має лише та особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним, а не спадкоємець. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] за життя до суду з позовом про визнання за нею права власності за набувальною давністю не зверталась та судами не ухвалювались з цього приводу жодних судових рішень. Окрім цього суд вказує, що право власності за набувальною давністю набувається лише за рішенням суду, положення ч. 4 ст. 344 ЦК України є імперативною нормою права і не допускає будь-яких відхилень від визначеного порядку набування права власності за набувальною давністю. Набувальна давність повинна в себе включати наступні елементи, а саме володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Окрім того суд вказує, що позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. А тому зазначена підстава (набуття права власності померлою на нерухоме майно за набувальною давністю) в цивільному позові не заслуговує на увагу, є помилковим припущенням. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні померла [PERSON] та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.05.1985 року (день укладання шлюбу) по 02.07.2013 року (день розірвання шлюбу). В період шлюбу зазначеними особами було побудовано житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Право власності було зареєстровано на відповідача у справі, про що свідчить світлокопія свідоцтва № 2382/11 на право особистої власності на жилий будинок від 21.07.1988 року. Згідно ч. 1 ст. 1 СК України - сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Частинами 1 та 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. У частинах 1 та 2 ст. 60 СК України законодавець визначив, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У ч. 1 ст. 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В розумінні ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частинами 1 та 2 ст. 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Ст. 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. У відповідності до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що за загальним правилом, будь-яке майно, набуте одним із подружжя під час шлюбу вважається для подружжя спільним. Це правило діє навіть якщо другий із подружжя не вказаний у правовстановлюючих документах на майно. Частки кожного з подружжя є рівними, а розпоряджатись спільним майном подружжя можливо лише за спільною згодою. Дружина та чоловік можуть бути суб`єктами і права спільної часткової, і права спільної сумісної власності одночасно. Інтересам подружжя відповідає поширення на майно, набуте за час шлюбу, саме правового режиму спільної сумісної власності. Спільна сумісна власність подружжя насамперед є матеріальною передумовою міцності шлюбу, здійснення подружжям різних соціальних функцій. Суд вказує, на те, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто подружжя не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно набуде в період зареєстрованого шлюбу. При цьому не здійснення одним із подружжя права спільної сумісної власності в жодному разі не припиняє його прав на подружнє майно. Сенс спільної сумісної власності полягає в тому, що частки співвласників не виділені, а тому кожен з них (подружжя) має рівне право на володіння, користування та розпорядження майном (цивілістична тріада). Характерними ознаками спільної сумісної власності є множинність суб`єктів та єдність об`єкта. Учасники спільної часткової власності мають частку у праві власності на спільне майно в цілому, а не конкретну частку майна. Тобто не річ (майно) поділяється на частки, а право власності - на це майно. За життя померлою та відповідачем не здійснено поділу спільного майна подружжя. З огляду на викладене суд зазначає, що померла [PERSON] та відповідач [PERSON] мають ідеальні частки по у спільному майні набутому в період шлюбу, а саме домоволодінні розташованому за адресою [ADDRESS] . Судом не приймається до уваги твердження відповідача, про те, що померла [PERSON] втратила право часткової спільної сумісної власності на будинок, після надання ним (відповідачем) їй (померлій) матеріальної допомоги на лікування, оскільки її право спільної часткової власності є абсолютним та непорушним. Договору про довічне утримання померлої, або інших правочинів, укладених з померлою відповідачем, суду надано не було. Окрім того, позивач в підставах позову вказав, що він є єдиним спадкоємцем майна померлої сестри [PERSON] на підставі ст. ст. 1216, 1218 ЦК України. На це суд зазначає наступне. Приписами ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Ст. 1217 ЦК України вказує на те, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ст. 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Зі змісту ч. 1 ст. 1222 ЦК України вбачається, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У ч. 1 ст. 1225 ЦК йдеться мова про те, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Ч. 1 ст. 1268 ЦК України наголошує, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Суд зважує на те, що спадкове право це один з інститутів цивільного права, в якому мають визначатися межі дозволеної поведінки суб`єктів спадкових правовідносин. Спадкуванням слід розуміти перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У законодавстві закріплюється традиційний підхід, згідно яким до складу спадщини належать усі права та обов`язки спадкодавця, їх перехід до спадкоємця здійснюється у порядку правонаступництва. Спадкове правонаступництво має універсальний характер, що вказує на те, що спадкоємець спадкує усі права та обов`язки спадкодавця, за винятком тих, які за своєю природою не можуть бути передані іншій особі. Судовий процес, щодо спадкування має на меті, захист порушених чи оспорюваних або охоронюваних законом інтересів. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України (ст. 1258 ЦК України). Основною засадою правового регулювання спадкування за законом є принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга спадкоємців - це певне (визначене законом) коло осіб з урахуванням ступеня їх спорідненості із спадкодавцем, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям або іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] (позивач у справі) звернувся 17.12.2021 року з заявою до приватного нотаріуса про прийняття спадщини після смерті [PERSON] /а.с.34-35/. Цього ж дня [PERSON] (батько померлої) подав приватному нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини /а.с.36/. [PERSON] помер [INFO] /а.с.13/. З наявних у суду матеріалів позивач в розумінні ч. 1 ст. 1262 ЦК України є спадкоємцем другої черги майна померлої [PERSON] . Разом з тим позивачем не надано суду ні свідоцтва про право власності на спадщину, ні постанову приватного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадщину. На це суд вказує, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, і за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, зверненню до суду з позовом має передувати вирішення питання про видачу спадкоємцю нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними та допустимими доказами (ст. ст. 77,78 ЦПК України), а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може слугувати підставою для відмови у позові. Виходячи із змісту завдань та основних засад цивільного судочинства позивач, звертаючись до суду, повинен самостійно визначати у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Позивач в матеріально правовій вимозі в прохальній частині просить визнати за ним право власності на житловий будинок після смерті спадкодавців, але не вказує, яких саме спадкодавців, зі змісту позову слідує, що спадкодавець один - це його померла сестра [PERSON] . Окрім того, суд вважає за доцільне зазначити, що в разі звернення до суду з матеріально-правовою вимогою про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом позивач повинен вказати належного відповідача, а саме особу, яка прийняла спадщину, або може претендувати на спадкове майно, а у разі її відсутності відповідний орган місцевого самоврядування. [PERSON] в розумінні ст. ст. 1258-1265 ЦК України не є та не може в апріорі бути спадкоємцем майна померлої [PERSON] .. З огляду на вмотивоване, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цивільного позову в повному обсязі. Судові витрати по цивільній справі суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України відносить за рахунок позивача. Окрім того, на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України підлягає скасуванню заборона на відчуження майна, накладена на підставі ухвали Кропивницького апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року, на нерухоме майно - будинок [ADDRESS] . Разом з тим забезпечення позову зберігає свою дію до набрання законної сили даним рішення суду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed