Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача просить ухвалити рішення, яким: Визнати незакінчений будівництвом цегляний житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , позначений під літ «А-2» загальною площею 217,1 м.кв., № 1 огорожа, № 2 хвіртка, № 3 ворота і розташований на земельній ділянці площею 0,0645 га кадастровий номер 4610160300:04:004:0001 об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину незакінченого будівництвом цегляного житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] -Винники позначений під літ «А-2» загальною площею 217,1 м.кв., № 1 огорожа, № 2 хвіртка, № 3 ворота і розташований на земельній ділянці площею 0,0645 га кадастровий номер 4610160300:04:004:0001. Визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину незакінченого будівництвом цегляного житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] -Винники позначений під літ «А-2» загальною площею 217,1 м.кв., № 1 огорожа, № 2 хвіртка, № 3 ворота і розташований на земельній ділянці площею 0,0645 га кадастровий номер 4610160300:04:004:0001. Визнати земельну ділянку площею 0,0645 га, що розташована по [ADDRESS] -Винники кадастровий номер 4610160300:04:004:0001 об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину земельної ділянки площею 0,0645 га, що розташована по [ADDRESS] -Винники кадастровий номер 4610160300:04:004:0001. Визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину земельної ділянки площею 0,0645 га, що розташована по [ADDRESS] -Винники кадастровий номер 4610160300:04:004:0001. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 27 лютого 1993 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 червня 2022 року шлюб між сторонами розірвано. Вказує, що за час перебування в шлюбі вони набули спірне нерухоме майно, зокрема: - 26 червня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку ВАА № 040849: незакінчений будівництвом цегляний житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] -Винники, процент готовності якого становить 69% і розташований на земельній ділянці 0,0645 га. - 26\~червня 2002\~року на\~підставі договору\~купівлі-продажу\~земельної ділянки\~ВАА №\~040850:\~земельну ділянку\~площею 0,0645\~га,\~що розташована\~по [ADDRESS] -Винники,\~кадастровий номер\~4610160300:04:004:0001. Право власності на земельну ділянку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку від 08.04.2003 серії ЛВ № 00093. Право власності на вищевказане майно було оформлено на ім`я відповідачки [PERSON] . В період з 2002 по 2016 роки незакінчений будівництвом цегляний житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] -Винники був закінчений господарським методом, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи в КП ЛОР «БТІ та ЕО». Вказує, що незакінчений будівництвом цегляний житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] -Винники закінчений будівництвом, він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформляється відповідачем з метою уникнення поділу спільного майна подружжя. В свою чергу, позивач позбавлений можливості здійснити такі дії, оскільки, документально право власності на такий будинок та земельну ділянку оформлені на відповідача. Вважає, що спірні земельна ділянка та незакінчений будівництвом цегляний житловий будинок підлягають поділу між подружжям у рівних частинах, оскілки набуті за час перебування в зареєстрованому шлюбі. Тому просить позов задовольнити. 08\~вересня 2023\~року представником\~відповідача \~адвокатом Комаром\~М.В.\~подано відзив\~на позовну\~заяву,\~згідно якого\~відповідач проти\~задоволення позову\~заперечує,\~вказує,\~що не\~погоджується з\~твердженням позивача\~про те,\~що спірне\~нерухоме майно\~належить їй\~та позивачу\~на праві\~спільної сумісної\~власності,\~оскільки вони\~на час\~придбання такого\~майна та\~доведення до\~готовності перебували\~у зареєстрованому\~шлюбі.\~На спростування\~таких тверджень\~позивача вказує,\~що з\~1998\~року по\~даний час\~вона проживає\~та працює\~за кордоном,\~постійно пересилаючи\~грошові кошти\~в Україну\~і саме\~за ці\~кошти подружжям було придбано спірний житловий будинок, а в подальшому і закінчено його будівництво та проведено ремонт. Крім того, 10 червня 2014 року на підставі відповідного договору купівлі-продажу відповідачка продала належну їй на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] за 305468 грн. Дана квартира була її особистою приватною власністю, оскілька остання набула її за договором дарування. Вказані вище грошові кошти (зароблені за кордоном та отримані від продажу власної квартири) відповідач вклала в купівлю, будівництво та ремонт (в тому числі підключення комунікацій) незакінченого будівництвом спірного житлового будинку. Водночас вказує, що позивач фактично ніякої участі ані в придбанні, ані в будівництві спірного будинку не брав, оскільки не мав таких грошових коштів, які міг вкласти в купівлю чи ремонт, а своє право власності на частку майна обґрунтовує\~лише перебуванням\~з відповідачем\~у шлюбі, фактично не\~підтверджує участі\~у фінансуванні.\~Вважає,\~що відповідачем\~доведено факт,\~що відповідач\~мала фінансову\~можливість,\~і відповідно,\~придбала спірний\~житловий будинок\~(та\~довела його\~стан до\~100%\~-\~готовності)\~за особисті\~кошти,\~а не\~за спільні\~кошти з\~позивачем.\~Тому вважає,\~що спірне\~майно не\~відповідає усім\~критеріям для\~віднесення його\~до об`єктів\~спільної сумісної\~власності,\~а саме\~кошти,\~за які\~таке майно\~було набуте\~(джерело\~набуття)\~не були\~спільною сумісною\~власністю,\~та майно не набуте в результаті спільної праці подружжя. Тому просить в задоволенні позову відмовити. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не було подано. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 06 березня 2023 року. Ухвалою судді від 18 квітня 2023 року позову заяву залишено без руху. Після усунення недоліків ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 03 травня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.36), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Інтереси позивача та відповідача під час розгляду даної справи представляли адвокати і за загальним правилом, яке закріплено в статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність учасників справи з їхніми правами та обов`язками та роз`яснювати їх. Зрештою, сторони не звертались до суду з проханням роз`яснити їхні права та обов`язки. Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. За заявою представника позивача від 30 жовтня 2023 року до матеріалів справи долучено висновок №30-23Д будівельно-технічного дослідження від 30 вересня 2023 року. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2024 року (а.с.81). Справа призначена до судового розгляду по суті. Під час розгляду справи по суті суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Позивач та\~відповідач приймали\~участь у\~розгляді справи\~в особі\~своїх повноважних\~представників. Вони мали можливість надавати суду пояснення та докази, якими підтверджуються їхні вимоги чи заперечення. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином,\~враховуючи таку\~засаду цивільного\~судочинства як\~змагальність,\~а також\~те,\~що в\~даному процесі\~кожна сторона\~мала рівні\~можливості відстоювати\~свою позицію\~в умовах,\~які не\~ставлять її\~в суттєво\~менш сприятливе\~становище в\~порівнянні з\~опонентом,\~дана справа\~буде вирішена\~на основі\~зібраних доказів\~з покладенням\~на сторін\~ризику настання\~наслідків,\~пов`язаних із\~вчиненням чи\~не вчиненням\~тієї чи\~іншої процесуальної\~дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Узагальнена позиція учасників справи. Представник позивача під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні мотивам позову та просив позов задоволити. Представник відповідача під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві, просив відмовити в позові. В останнє судове засідання не з`явився, подав заяву про проведення судового розгляду справи в його відсутності. Позиція суду. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Фактичні обставини справи. В судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 27 лютого 1993 року. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 червня 2022 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили (а.с.9-10). Згідно договору\~купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку ВАА № 040849 від 26 червня 2002 року відповідач [PERSON] купила незакінчений будівництвом цегляний житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , процент готовності якого становить 69% і розташований на земельній ділянці 0,0645 га (а.с.11-12). На підтвердження готовності вказаного будинку представником позивача додано до позовної заяви договір від 13 січня 2017 року № 1/308 укладений відповідачем з КП ЛОР «БТІ та ЕО» на інвентаризацію будинку [ADDRESS] (а.с.22). Проекти 2-х поверхового житлового будинку [ADDRESS] , з якого вбачається, що будинок побудовано господарським методом у 2016 році та актом біжучих змін, з яких вбачається, що на присадибній ділянці [ADDRESS] розташований житловий будинок під літ «А-2», огорожа № 1, хвіртка №2, ворота № 3. Загальна площа будинку 217,1 м.кв. (а.с.16-21). Крім того, згідно наданого суду висновку будівельно-технічного дослідження №30-23Д (а.с.56-61) житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] (чотири) в місті Львів - Винники, позначений під літ. «А-2», загальною площею 217,1 м.кв., завершений будівництвом. Наявні усі конструктивні (огороджуючі, несучі та внутрішні елементи), зовнішнє та внутрішнє оздоблення та інженерні мережі (електрика,газ, вода,каналізація) та згідно техпаспорту складається з: \~ \~ \~ \~1 поверх 1 - коридор 61.40 кв.м 2- гараж 21,00кв.м 3- холл 25,50кв.м 4- паливна 2,20кв.м 5- санвузол 2,00кв.м 6 - житлова 14,80кв.м 7- санвузол 3,10кв.м 8- кухня 31,70кв.м Разом по 1-му поверху -117,2кв.м 2 поверх 9- коридор 24,40кв.м 10 - житлова 14,60кв.м 11 - санвузол 7,30кв.м 12 - житлова 19,70кв.м 13 - житлова 18,60ув.м 14 - санвузол 7,40кв.м 15 - гардероб 7,90кв.м Разом по 2-му поверху - 99,90кв.м Всього по будинку - 217,10кв.м. Степінь готовності - 100%. Будинок можна експлуатувати за функціональним призначенням. Також наявна огорожа з хвірткою та воротами. Вказаний вище житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0645 га, що розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 4610160300:04:004:0001. Право власності на земельну ділянку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку від 08.04.2003 серії ЛВ № 00093, власником земельної ділянки є відповідач [PERSON] (а.с.13-14) та набуто відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.06.2002 р. ВАА №040850. На спростування доводів позивача відповідач у відзиві посилається на те, що вона з 1998 року проживає та працює за кордоном, відповідно постійно пересилала грошові кошти в Україну на придбання спірного будинку, закінчення його будівництва та проведення ремонту, долучає до відзиву відповідні платіжні документи (а.с.84-141). Крім того, вказує, що для закінчення будівництва будинку та його ремонту нею було продано особисто належну їй квартиру на [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором (а.с.54). Тому відповідач вважає, що позивач не мав грошових коштів, які б він міг вкласти в купівлю чи ремонт спірного майна. Вважаючи таке майно спільною сумісною власністю та з метою його поділу позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити чи вважається об`єкт незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та чи підлягає він поділу. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Крім того, відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі\~статтею 331\~ЦК України\~право власності\~на новостворене\~нерухоме майно\~(житлові\~будинки,\~будівлі,\~споруди тощо)\~виникає з\~моменту його\~прийняття до\~експлуатації.\~Якщо договором\~або законом\~передбачено прийняття\~нерухомого майна\~до експлуатації,\~право власності\~виникає з\~моменту його\~прийняття до\~експлуатації.\~Якщо право\~власності на\~нерухоме майно\~відповідно до\~закону підлягає\~державній реєстрації,\~право власності\~виникає з\~моменту державної\~реєстрації.\~До завершення\~будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що новостворене нерухоме майно набуває правового режиму житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Зрештою, цю обставину визнає як сторона позивача так і сторона відповідача. Отже, ступінь готовності будинку до експлуатації відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 дозволяє визнати такий будинок спільною сумісною власністю подружжя. Отже, суд приходить до висновку про те, що спірний будинок безумовно є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Відповідно об`єктом спільної сумісної власності є і спірна земельна ділянка. Щодо посилань відповідачки, на те, що вона придбала спірне майно за особисті кошти, а не за спільні кошти з позивачем, суд звертає увагу на наступне. Відповідно статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. 2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. 3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. 4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. 5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. 6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Під час розгляду цивільної справи № 489/3690/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 15.11.2018 зазначив, що норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року справа № 6-612цс15 та від 25 листопада 2015 року справа № 6-2333цс15. Таким чином, майно вважається особистою приватною власністю того з подружжя, якщо воно придбане за його особисті кошти. В свою чергу, особистими коштами є виключно ті кошти, які набуті одним з подружжя до шлюбу або кошти, отримані одним з подружжя від реалізації майна, набутого за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Під час розгляду даної справи суд враховує також положення першої статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також з враховує практику Європейського суду з прав людини, яка висловлена ним з цього питання і яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується в Україні як джерело права. Так, згідно цієї норми кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, останній надаючи визначення поняттю «майно» виходить з ідеї про те, що у значенні статті 1 Протоколу № 1 ним може бути або «існуюче майно», або активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «правомірне очікування», що вони будуть реалізовані (див. справу «Гратзінгер та Гратзінгерова проти Чеської Республіки» (Gratzinger and Gratzingerova v. Czech Republic (dec.) [GC]), № 39794/98, § 69, ЄСПЛ 2002-VII). Крім того, ЄСПЛ у своїй практиці дотримується ідеї про те, що основна мета статті 1 Першого протоколу це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції кожна Договірна держава «гарантує кожному, хто перебуває під [її] юрисдикцією, права та свободи, визначені в (...) [Конвенції]». Дотримання цього загального обов`язку може включати виконання позитивних зобов`язань, що випливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статі 1 Першого протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності (див. згадане вище рішення у справі «Broniowski проти Польщі», § 143; рішення у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» (Sovtransavto Holding v. Ukraine), № 48553/99, § 96, ECHR 2002?VII). Отже, у справі яка розглядається суд з одного боку повинен забезпечити захист прав позивача і відповідача, а з іншого не допустити свавільного втручання у право мирно володіти своїм майном. Дотримуючись цього правила суд з посиланням на відповідне національне законодавство повторює, що за змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Крім того, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Таким чином, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з неподанням суду тих чи інших доказів. Повертаючись до обставин даної справи суд приходить до висновку, що твердження відповідачки про те, що спірне майно набуте у власність виключно за її особисті грошові кошти, оскільки сам факт продажу належної їй особисто квартири, не підтверджує, що отримані грошові кошти були використані на придбання спірного майна, такого факту не підтверджують і долучені до матеріалів справи документи про відповідні транзакції з за кордону. Додатковим підтвердженням того, що спірне майно є спільним майном подружжя є той факт, що в той час як відповідач перебувала за кордоном, позивач проживав з неповнолітнім сином в Україні та займався його вихованням, чого сторона відповідача не заперечувала в судовому засіданні. Отже, суд приходить до висновку про те, що відповідачкою не спростовано презумпцію спільного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тому, з врахуванням наведених мотивів суд приймає рішення про задоволення позову. Щодо судових витрат. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 13 420 грн. та витрат пов`язаних з залученням експерта в розмірі 9\~000 грн., оплата яких підтверджується відповідними квитанціями. На підставі наведеного та

Outcome: approved