Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просила: - визнати припиненим право відповідача користуватися житловим будинком по [ADDRESS] та виселити його. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. Позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] і у вказаному будинку проживає відповідач на тій підставі, що між ними було укладено шлюб, а після його розірвання за рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 22.11.2022 у справі №136/693/22, припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування житловим приміщенням позивача. Однак, відповідач відмовляється звільняти будинок і до цього часу продовжує проживати у ньому, а позивач вважає, що подальше перебування відповідача у будинку є неможливим, оскільки він складається з трьох житлових кімнат, однією з яких користується їх син [PERSON] , іншою користується їх дочка з малолітнім онуком [PERSON] та [PERSON] , а ще в одній вона не може проживати з відповідачем, оскільки вони не є подружжям, що у свою чергу перешкоджає їй володіти і користуватися власним майном. У серпні 2023 року за заявою позивача було знято відповідача із зареєстрованого місця реєстрації по [ADDRESS] , але на вимогу власника він відмовляється добровільно виселитися з домоволодіння, при цьому систематично вчиняє відносно позивача домашнє насильство психологічного характеру. Ухвалою суду від 05.01.2024 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у загальному позовному провадженні з викликом сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав. Сторонами не врегульовано спір до судового розгляду. Ухвалою суду від 07.02.2024 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явилися, однак представник позивача у своїй заяві просив суд про розгляд справи за їх відсутності, позов просив задовольнити. Суд зауважує, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи, за умови повідомлення його належним чином про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому суд проводить розгляд справи у даному судовому засіданні, за наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи фіксацію судового засідання. Суд, дослідивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. Згідно Договору дарування від 14.09.2007, який посвідчений приватним нотаріусом Кобзар С.В. та зареєстровано в реєстрі за №2401 [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала), а позивач прийняла дарунок цілий житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований [ADDRESS] . У державному реєстрі правочинів наявний вказаний договір дарування. Згідно довідки-характеристики, виданої КП №ВВБТІ" 11.09.2007 №153 на земельній ділянці розташовані: житловий будинок "А", загальною площею 73,4 кв.м. в тому числі житловою 43,4 кв.м. 1969 року побудови, веранда "а", ганок, літня кухня "Б", сарай "В", погріб "п/В", убиральня "Г", забор "№1", ворота "№2", хвіртка "№3". Згідно з технічного паспорта вбачається, що будинок має сіни, коридор, кухню і три кімнати. З довідки про реєстрацію місця проживання, виданої ЦНАП Липовецької міської ради Вінницької області від 04.08.2023 вбачається, що місце проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване з 10.09.2013 по 04.08.2023. Позивач стверджує, що відповідач проживав у будинку який належить позивачу на тій підставі, що між ними було укладено шлюб, а після його розірвання за рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 22.11.2022 у справі №136/693/22, припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування житловим приміщенням позивача. Згідно витягу №4053 від 22.11.2023 за вказаною адресою приживають: позивач; [PERSON] ; [PERSON] та [PERSON] . Позивач стверджує, що відповідач відмовляється звільняти будинок і до цього часу продовжує проживати у ньому, а позивач вважає, що подальше перебування відповідача у будинку є неможливим, оскільки він складається з трьох житлових кімнат, кожна з яких відведена дітям позивача з онуком, а жити в одній кімнаті, яка відведена для проживання позивача з її бувшим чоловіком вважає неприйнятним для себе, при цьому відповідач систематично вчиняє відносно позивача домашнє насильство психологічного характеру, що підтверджується накладенням на нього адміністративного стягнення за вчинення адмінправопорушення передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП постановою Липовецького районного суду Вінницької області від 13.13.2023 у справі №136/2291/23. Так, судом було встановлено, що 29.11.2023 о 17:30 год. знаходячись по [ADDRESS] , відповідач вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї колишньої дружини позивача, а саме ображав її нецензурною лайкою, шарпав за одяг, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої. Таким чином, відповідач вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, як особа, що раніше, на протязі року, притягалась до адміністративної відповідальності за аналогічне правопорушення. Також суду надано копію заборонного припису відносно відповідача контактувати з позивачем. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 162 ЖК України вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний вносити квартирну плату і плату за послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. В силу приписів ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Право користування чужим майном передбачено у ст.ст. 401-406 ЦК України. В силу ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з тим, у ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Суд, оцінивши подані позивачем докази, вважає їх належними, допустимими та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач, і які не оспорює відповідач, а в сукупності на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи. Суд встановив, що позивач як власниця житлового будинку по [ADDRESS] скаржиться на те, що її колишній чоловік - відповідач, який був зареєстрований за вказаною адресою як член подружжя, з 10.09.2013 по 04.08.2023, наразі відмовляється звільняти будинок і до цього часу продовжує проживати у ньому, а позивач вважає, що оскільки будинок складається з трьох житлових кімнат, однією з яких користується їх син [PERSON] , іншою користується їх дочка з малолітнім онуком [PERSON] та [PERSON] , тому вона не може проживати з колишнім чоловіком в одній кімнаті. Суд оцінює вказані обставини з урахуванням вимог ст. 50 ЖК України, яка передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Але ж суд встановив, що фактично в єдиній кімнаті, відведеній для позивача, проживає відповідач, з яким припинені шлюбні відносини і за таких обставин вона змушена проживати або із сином в другій кімнаті або з дочкою та онуком в третій кімнаті. Відповідач систематично вчиняє відносно позивача домашнє насильство. Суд встановив, що з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, доказів про неможливість проживання відповідача за іншим місцем реєстрації матеріали справи не містять, спірний житловий будинок має три житлові кімнати, в одній з яких проживає повнолітній син сторін, в другій повнолітня дочка та внук і в третій позивач з колишнім чоловіком, який системно вчиняє відносно неї домашнє насильство, жити не бажає, а тому встановивши, що права позивача як власниці житлового приміщення порушені, суд вважає, що інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача як колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Відповідач як колишній член сім`ї позивача втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом її сім`ї та не зареєстрований у спірному житловому будинку. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що позовна вимога: визнати припиненим право відповідача користуватися житловим будинком по [ADDRESS] та виселити його, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню. Суд, вирішуючи питання судових витрат керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з огляду на те, що позов задоволено повністю, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved