Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

19.09.2024\~року позивач\~ [PERSON] \~звернулася до\~суду з\~вищевказаною позовною\~заявою на\~обґрунтування якої\~зазначила,\~що у\~лютому 2023\~року між\~нею та\~відповідачкою [PERSON] ,\~яка є\~власником квартири\~ [ADDRESS] (далі квартира), було обумовлено істотні умови договору купівлі-продажу вказаного майна, а також погоджено укласти такий правочин в майбутньому. 09.02.2023 року в рахунок виконання договору купівлі-продажу квартири в присутності [PERSON] вона передала [PERSON] грошові кошти в сумі 500 дол. США. На підтверджено даного факту 09.02.2023 року відповідачкою складено відповідну розписку. Сума, яка названа в розписці завдатком, фактично є авансом. Однак, договір купівлі-продажу квартири укладений не був, оскільки 21.02.2023 року [PERSON] продала квартиру іншій особі. Натомість, її вимоги щодо повернення авансу відповідачка ігнорує та вважає, що такий не підлягає поверненню. Враховуючи наведене, просить суд стягнути з [PERSON] на її користь сплачений аванс, згідно розписки від 09.02.2023 року, в сумі 500 доларів США, а також судові витрати по справі, а саме: судовий збір в сумі 1073,60 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 4300 грн. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.12.2023 року у справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Волинського НДЕКЦ МВС України, провадження на час проведення експертизи зупинено (а.с. 44-45). 03.01.2024 року позивачкою [PERSON] було подано апеляційну скаргу на вищевказану ухвалу суду від 13.12.2023 року (а.с. 62-64). Постановою Волинського апеляційного суду від 06.02.2024 року вищевказану ухвалу суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 83-84). 10.01.2024 року від експерта Волинського НДЕКЦ МВС України надійшло клопотання № СЕ-19/103-24/71-ПЧ_ від 03.01.2024 року про витребування додаткових документів, які містять вільні або умовно-вільні зразки підпису відповідачки [PERSON] (а.с. 59). 19.02.2024 року представнику відповідача - адвокату Кобилинському А.О. було вручено клопотання експерта № СЕ-19/103-24/71-ПЧ_ від 03.01.2024 року (а.с. 89-б). 20.02.2024 року представником відповідача, з метою забезпечення виконання вищевказаного клопотання експерта Волинського НДЕКЦ МВС України, було подано до суду заяву про відновлення провадження у справі для збору відповідних документів, які містять зразки підпису відповідачки (а.с. 90). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.02.2024 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення сплаченого авансу було поновлено (а.с. 92). Позивачка в судове засідання 06.03.2024 року не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи, залишення позову без розгляду від неї на адресу суду не надходили. В ході розгляду справи позивач [PERSON] суду надала пояснення аналогічні викладеним у її позовній заяві. Також позивач суду пояснила, що передача [PERSON] коштів у сумі 500 доларів США здійснювалася нею у квартирі [ADDRESS] за безпосередньої участі [PERSON] . Позов просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення заявлених позовних вимог заперечував, суду пояснив, що розписка про отримання завдатку від 09.02.2023 року його довірителька не підписувала. Дійсно, між сторонами спору мала місце зустріч у квартирі з приводу продажу цього ж майна, однак будь-які кошти [PERSON] не передавала [PERSON] . Того дня відповідачка власноруч написала розписку без проставлення підпису та передала її позивачці з метою звернення останньої до нотаріуса для перевірки даного документу на предмет відповідності вимогами чинного законодавства. Натомість [PERSON] не був учасником даних подій. У позові просив відмовити. Щодо надання вільних або умовно-вільних зразків підпису [PERSON] повідомив, що сторона відповідача має можливість надати лише один документ, який перебуває у їх розпорядженні. Ще один документ можливо витребувати. Однак, надання документів у обсязі, визначеному Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5), є неможливим. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що між [PERSON] , яка є власником квартири [ADDRESS] (як потенційним продавцем вказаного майна) та [PERSON] (як потенційним покупцем вказаного майна) було обумовлено істотні умови договору купівлі-продажу даної квартири, а також погоджено укласти такий правочин в майбутньому. Вищевказана обставина стороною відповідача не оспорювалася, фактичне існування вищевказаних домовленостей між сторонами спору підтверджене представником відповідачки - адвокатом Кобилинським А.О. в судовому засіданні. 09.02.2023 року відповідачкою [PERSON] було складено рукописну розписку, зі змісту якої слідує, що остання отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 500 доларів США, як завдаток за квартиру. У даній розписці також наявний підпис [PERSON] . Оригінал вказаної розписки долучено до матеріалів справи (а.с. 100). Представник відповідача в ході розгляду справи заперечував факт отримання відповідачкою [PERSON] грошових коштів від [PERSON] та стверджував, що його довірителька не ставила підпис у розписці від 09.02.2023 року. Суд відхиляє вищевказані доводи представника відповідачки з огляду на таке. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.12.2023 року за клопотанням представника відповідача у справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу на предмет з`ясування факту виконання підпису від імені [PERSON] у розписці від 09.02.2023 року його довірителькою чи іншою особою. На забезпечення проведення вищевказаного експертного дослідження в розпорядження експерта було надано наступні оригінали почеркового матеріалу, в якому відображені рукописні підписи [PERSON] : розписка від 09.02.2023 року, вчинена від імені « [PERSON] »; експериментальні зразки підпису [PERSON] , виконані в положеннях сидячи та стоячи на 30 аркушах. Відповідно до п. 1.8 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5), як вільні, так і експериментальні зразки буквеного або цифрового письма бажано надавати не менше ніж на 15 аркушах. Чим коротший досліджуваний текст (запис), тим більша потреба у вільних зразках. Вільні зразки підпису надаються по змозі не менше ніж на 15 документах, експериментальні у кількості не менше 5 - 8 аркушів. Так, 10.01.2024 року до суду від судового експерта Волинського НДЕКЦ МВС України надійшло клопотання № СЕ-19/103-24/71-ПЧ_ від 03.01.2024 року про витребування додаткових документів, які містять вільні або умовно-вільні зразки підпису відповідачки в обсязі, який буде достатнім для об`єктивного та повного з`ясування обставин, які є предметом дослідження. У вказаному клопотанні зазначено, що достатньою кількістю почеркового матеріалу, необхідних для порівняльного дослідження, є не менше ніж 10 документів (а.с. 59). Вищевказане клопотання було отримане представником відповідачки - адвокатом Кобилинським А.О. 19.02.2024 року, про що останнім складено відповідну розписку (а.с. 89-б). Однак, в ході розгляду справи представник відповідачки повідомив про неможливість надання документів із наявними у них вільних або умовно-вільних зразків підпису в зазначеному судовим експертом Волинського НДЕКЦ МВС України обсязі. Суд зауважує, що стороні відповідача було забезпечено достатньо часу для збору почеркового матеріалу з метою забезпечення проведення судово-почеркознавчої експертизи, однак до вирішення спору до суті такий матеріал в розпорядження суду наданий не був, клопотання про його витребування почергового матеріалу, в кількості достатній для проведення експертизи, представником відповідачки не заявлено. Тобто, саме у такий спосіб сторона відповідача розпорядилася своїми процесуальними правами щодо предмету доказування на власний розсуд. Відтак, ані відповідачкою [PERSON] , ані її представником не надано жодних доказів, які б ставили під сумнів достовірність розписки від 09.02.2023 року. Судом також встановлено, що 31.08.2023 року було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (а.с. 8). Із наведеного слідує, що попри наявні попередні домовленості між сторонами спору щодо укладення договору-купівлі продажу вищевказаної квартири, відповідний правочин укладений не був. У зв`язку з цим, позивачка ставить питання про стягнення з відповідачки [PERSON] на свою користь сплаченого авансу, згідно розписки від 09.02.2023 року, в сумі 500 доларів США, мотивуючи це тим, що відповідачка ухиляється від добровільного повернення такого. Встановлені під\~час здійснення\~даного судового\~провадження обставини\~достовірно свідчать про наявність між його сторонами спору. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України). Згідно з положеннями ст. ст. 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено. що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. У своїх постановах від 23.07.2018 року у справі № 461/5297/16, від 28.08.2019 року у справі № 128/1885/14-ц, від 27.11.2019 року у справі № 520/6286/16-ц, від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18 та від 17.06.2021 року у справі № 711/5065/15-ц, Верховний Суд сформував наступну правову позицію. Так, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. На відміну від завдатку, аванс це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. У випадку, коли сторони лише домовилися укласти договір (уклали попередній договір), але не оформили основний договір, сплачені в рахунок виконання договору платежі є авансом, а не завдатком. Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Враховуючи наведене та положення ст. 570 ЦК України, сума коштів у розмірі 500 дол. США, яка названа в розписці від 09.02.2023 року завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не укладено договору купівлі-продажу, на виконання якого передано кошти. За наведених обставин, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про повернення сплаченого авансу, а тому приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Як встановлено судом 31.08.2023 року між адвокатом Кирись Г.Й. та позивачкою [PERSON] було укладено Договір про надання правничої допомоги № 28, на виконання якого останнє сплатило своєму представнику 4300 грн. в межах розгляду даної справи. Вказаний розмір гонорару є фіксований та може бути збільшений у разі суттєвого зростання обсягу правничої допомоги (а.с. 11). Факт сплати [PERSON] своєму представнику 4300 грн. підтверджується відповідною квитанцією до прибуткового касового ордера № 24 від 11.09.2023 року (а.с. 12). З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Також слід зауважити на такому. Так, внаслідок запровадження з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, які наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення. Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України за наявності клопотання іншої сторони. До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.09.2021 року при розгляді справи № 160/12268/19. Разом з тим, відповідачкою та її представником не було подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Із наведеного слідує, що понесені позивачкою та документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з даним позовом в розмірі 1073,60 грн., а також понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4300 грн., у зв`язку із задоволенням позову, підлягають компенсації за рахунок відповідача.

Outcome: approved