Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину майна. Зокрема, позивач просить: 1. \~ \~ \~ \~Поділити житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) і [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) наступним чином: - \~ \~ \~ \~визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - \~ \~ \~ \~визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 2. \~ \~ \~ \~Поділити земельну ділянку за кадастровим номером 2120485600:10:000:0053, площею 0,2500 га з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) і [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) наступним чином: - \~ \~ \~ \~визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером 2120485600:10:000:0053, площею 0,2500 га з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - \~ \~ \~ \~визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером 2120485600:10:000:0053, площею 0,2500 га з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також, позивачка просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Позовна заява мотивована тим, що 21 жовтня 2006 року між сторонами було укладено шлюб, від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей. Разом з цим, рішенням Берегівського районного суду закарпатської області від 21.04.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя було придбано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку за кадастровим номером 2120485600:10:000:0053, площею 0,2500 га з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отже, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. У даному випадку між сторонами немає жодних домовленостей щодо поділу спільного майна подружжя, шлюбного договору вони не укладали. Відтак, частки сторін в спірному майні є рівними, тобто по 1/2 частці кожного. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 15.07.2022 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено справу до підготовчого засідання. 19 вересня 2022 року до Берегівського районного суду Закарпатської області надійшов відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Поповича Ш.О., в якому останній просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Зокрема, у відзиві зазначено, що до моменту укладення шлюбу відповідача з позивачкою, позивач встиг накопичити певний капітал у декілька тисяч доларів США. При цьому, позивачка за час шлюбу практично ніякого фінансового внеску до загального бюджету сім`ї не додала. Спірний будинок та земельна ділянка були придбані за особисті кошти відповідача та подаровані йому батьками, а не за спільні кошти позивача. У зв`язку з наведеним зазначене майно належало відповідачу особисто, а тому вказані об`єкти поділу не підлягають. Тоді ж, до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] адвоката Поповича Ш.О. про виклик свідків, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які можуть дати покази для вирішення справи по суті. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 01.03.2023 року закрито підготовче засідання, а справу призначено до розгляду по суті. Також, клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Поповича Ш.О. про виклик свідків задоволено. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Пуканич Е.В. в судове засідання не з`явились, про місце, дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином. При цьому, представником було подано заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, проти заочного розгляду справи не заперечили. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Попович Ш.О. в судове засідання не з`явились. Про місце, дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином. При цьому, представником відповідача було подано заяву, в якій просив провести розгляд справи за їх з відповідачем відсутності, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктами 22, 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року визначено наступне. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Судом встановлено, що рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 21 квітня 2021 року шлюб зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 21 жовтня 2006 року у виконавчому комітеті Батрадівської сільської ради Берегівського районного управління юстиції Закарпатської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 10 розірвано. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пункт 2 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу, визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Так, оспорювані житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку за кадастровим номером 2120485600:10:000:0053, площею 0,2500 га з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , були придбані відповідачем [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 21 травня 2019 року, зареєстрованих в реєстрі за № 1-977 та № 1-978, які посвідчені державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Овдійчук О.Ю.. Зі змісту вказаних договорів купівлі-продажу, а саме п. 4 вбачається, що вказані об`єкти нерухомості придбані за спільні кошти подружжя. Право власності на житловий будинок та земельну ділянку підтверджено Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.05.2019 року. При цьому, представник відповідача [PERSON] адвокат Попович Ш.О. з метою доведення позиції відповідача щодо належності оспорюваного майна як його особистого майна просив викликати в суд свідків. Однак, на виклик суду свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не з`явились. Крім цього, в судовому засіданні 04 квітня 2023 року представник відповідача повідомив про неможливість явки вказаних свідків, у зв`язку з чим судовий розгляд неодноразово був відкладений. Незважаючи на тривалий розгляд справи, стороною відповідача так і не було забезпечено явку свідків в судове засідання. Належних та допустимих доказів щодо придбання оспорюваного майна ні відповідачем, ні його представником, за власні кошти відповідача, суду не надано. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України). Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 березня 2021 року у справі № 161/17237/19, провадження № 61-15св21. Аналогічний правовий висновок висловив і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 10 червня 2021 року у справі № 462/1305/16-ц, провадження № 61-7448св19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення щодо поділу майна, що є у спільній сумісній власності, містить частина друга статті 372 ЦК України. За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі N 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі N 404/1515/16-ц. Враховуючи вказані обставини, а саме доведеність належними та допустимими доказами позивачкою [PERSON] право спільної сумісної власності подружжя на оспорюване майно та те, що відповідачем [PERSON] не спростовано заявлені позовні вимоги, суд приходить до висновку про обґрунтовані підстави для задоволення позовної заяви. Клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача, суд вважає безпідставним та необґрунтованим. Позаяк, матеріали справи містять неодноразові заяви представника позивача про відкладення розгляду справи та заяву про розгляд справи без їх з позивачем участі. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно висновку постанови Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, зробила висновок, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону N 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону N 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18. Велика Палата Верховного Суду виснує, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Так, до матеріалів справи представником позивача долучено договір про надання правової допомоги від 01.07.2022 року, яким визначено розмір вартості однієї години роботи в розмірі 500 грн.; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 06.07.2022 року; розрахунок за договором про надання правової допомоги від 01.07.2022 року, згідно якого встановлено, що: аналіз документів становить 1000,00 гривень за 2 години; аналіз законодавства та судової практики становить 3000,00 гривень за 6 годин; складання позовної заяви про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину майна 3000,00 гривень за 6 годин. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення стягнення витрат із відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних із отриманням правової допомоги в розмірі 7000,00 гривень.

Outcome: approved