Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

21.10.2021 до Комінтернівського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про витребування у [PERSON] на користь [PERSON] належного йому на праві власності майна - квартири [ADDRESS] , набуту ним на підставі договору дарування, укладеного 23.02.2011, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладеного 23.02.2011, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. Дана квартира була подарована колишньою дружиною [PERSON] . Після припинення шлюбних відносини, відповідач змінила замки в квартиру, та припинила йому доступ. В квартирі залишились його речі та документи на квартиру. Добровільно документи на квартиру та його речі [PERSON] не віддає. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 року позов [PERSON] задоволений, договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 23.02.2011, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. було розірвано. Це рішення суду стало підставою, для відмітки в нотаріальному архіві про скасування договору та проставлення службових відміток про недійсність. За його заявою заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 переглянуто та рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.10.2016 задоволені позовні вимоги [PERSON] , розірвано договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 23.02.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А., зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.02.2011 року. Скасовано реєстрацію права власності за [PERSON] на спірну квартиру і стягнуто з нього на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 487,20 грн. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.01.2017 рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.10.2016 року було скасовано у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Тобто, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.01.2017 йому було повернуто право власності на квартиру [ADDRESS] , але для реєстрації права власності на вказану квартиру необхідно надати оригінал правовстановлюючого документу. Оскільки договір дарування знаходиться у відповідача, яка створює перешкоди, він вимушений був звернутись до Харківського обласного державного нотаріального архіву для отримання дублікату договору дарування на спірну квартиру. Постановою державного нотаріуса Харківського обласного державного нотаріального архіву Остапенко Ю.А. від 29.05.2017 йому було відмовлено у видачі дублікату договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. 23.02.2011 за реєстровим № 358. Відмова вмотивована тим, що [PERSON] повернуто правовстановлюючий документ на квартиру, копію рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 по цивільній справі № 641/11195/15-ц та заяву [PERSON] долучено до документів для зберігання в архіві фонду. На примірнику договору дарування та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій нотаріуса Дорогій В.А. нотаріальним архівом проставлені службові відмітки про недійсність договору на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 про розірвання договору на виконання п.п. 7.6, 7.7 Глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Крім того, нотаріусом зазначено, що 25.08.2016 до архіву надійшла заява [PERSON] , в якій вона повідомила, що оригінал правовстановлюючого документи на квартиру (договору дарування від 23.02.2011) зберігається в неї. [PERSON] було надано для огляду оригінал вищевказаного договору дарування квартири, долучено до заяви засвідчену нею копію. Нотаріусом роз`яснено заявниці необхідність надання оригіналу для проведення на ньому відміток про скасування, але проти витребування документу для скасування його архівом заявниця заперечила, пославшись на те, що між нею та [PERSON] існує майновий спір. [PERSON] в своїй заяві в Харківський обласний державний нотаріальний архів просить не видавати йому дублікат вказаного договору. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду від 03.05.2018, йому було відмовлено в задоволенні позовних вимог до Харківського обласного державного нотаріального архіву про скасування постанови нотаріуса від 29.05.2017 та зобов`язання нотаріуса вчинити певні дії. Постановою Верховного Суду від 06.02.2020 касаційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28.02.2018 року та Апеляційного суду від 03.05.2018 без змін. Правовстановлюючим документом на квартиру [ADDRESS] є договір дарування, укладений 23.02.2011, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. Для нього цей договір як для власника є втраченим і оригінал договору знаходиться у [PERSON] яка його не віддає. Для подальшої реалізації відновленого за рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.01.2017 року права власності йому необхідно зареєструвати право власності на квартиру. Утримання документів [PERSON] це умисне створення для нього перешкод для реєстрації права власності на квартиру. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.10.2020 його позовні вимоги до [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] залишені без задоволення. Постановою Харківського апеляційного суду від 30.03.2021 рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.10.2020 викладено мотивувальну частину в редакції постанови та зазначено, що оскільки право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачкою, належним способом захисту прав [PERSON] є вимога про витребування у неї нерухомого майна, а не про визнання права власності. В цій же постанові Харківським апеляційним судом зазначено, що ним був обраний неналежний спосіб захисту. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, з подальшим його продовженням. Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду міста Харкова, Комінтернівського районного суду міста Харкова та визначено територіальну підсудність справ за Ленінським районним судом міста Полтави. Відповідно до акту приймання - передавання справ до Ленінського районного суду міста Полтави з Комінтернівського районного суду міста Харкова надійшла справа № 641/7941/21. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Ленінського районного суду м. Полтави зазначену справу передано в провадження судді Грошової Н.М. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави Грошової Н.М. від 28.10.2022 прийнято позовну заяву до провадження, визначено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. В судовому засіданні 09.05.2023 прийнято відзив на позовом представника відповідача [PERSON] - адвоката Юшко Т.Г., в якому вона вказує, що вважає позовну заяву такою, що не відповідає вимогам закону та є не обґрунтованою, непідтверджена доказами, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач не є власником майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . Документи, які б підтверджували дану обставину до позовної заяви не подавалися, оскільки такі докази взагалі відсутні і це є тільки припущення позивача. Ксерокопія договору дарування квартири від 23.02.2011 року із зазначенням «згідно оригіналу» підпис Галічев, не може підтверджувати право власності. Не зазначено, та не підтверджено відповідними доказами, чому саме необхідно стало звертатися до суду про витребування майна з чужого незаконного володіння, якщо позивач не є її володільцем та ніколи ним не був. Єдиним власником та володільцем квартири була і є [PERSON] . Відповідач по справі [PERSON] розлучилася з [PERSON] на підстав рішення суду від 09 грудня 2015року, яке набуло чинності 21.12.2015 року. Фактичні шлюбі відносини між ними було припинено набагато раніше. Комінтернівським районним судом м. Харкова від 25.12.2015 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору дарування - задоволено та розірвано договір дарування від 23.02.2011, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. Дане рішення набуло чинності 18.01.2016 та виконано відповідачем по справі 20.07.2016 та зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі приватної власності, квартира перебуває у її володінні, користуванні та розпорядженні. Після того як рішення вже було виконано, позивач оскаржив це рішення. Після розгляду справи рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON] також було задоволено та встановлено, що він під час укладання договору купівлі-продажу від 23.02.2011 року надав довіреність на ім`я [PERSON] та уповноважив останню на розірвання договору дарування трьохкімнатної квартири [ADDRESS] . Довіреність була надана строком на 10 років. З цього слідує, що [PERSON] надав згоду на розірвання договору дарування ще з моменту його укладання, коли надав довіреність на ім`я [PERSON] 23.02.2011, тобто його воля відповідала його внутрішньому переконанню. Також вищевказаним судовим рішенням було встановлено, що [PERSON] не сплачував експлуатаційній витрати та витрати за комунальні послуги за спірну квартиру, що підтверджувалося довідкою КП «Жилкомсервіс» та угодою про погашення боргу частинами від 27.11.2013року, укладеної між КП «Жилкомсервіс» та [PERSON] та копіями квитанцій про сплату за комунальні послуги. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.01.2017 року право власності за [PERSON] не визнавалося, та йому не поверталося, а тільки у задоволенні позову [PERSON] - відмовлено. Позивачем не надано доказів, що він втратив договір дарування квартири [ADDRESS] від 23.02.2011, договір дарування ніколи не був у позивача, оскільки зберігається у відповідача, видача його дублікату суперечить діючому законодавству, та має відмітку про його скасування, який зберігається в нотаріальному архіві. Дублікат документу видається тільки у разі його втрати або зіпсування. Нотаріус відмовляючи у видачі дублікату договору дарування від 23.02.2011 [PERSON] діяв відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується постановою Верховного Суду від 06.02.2020 по справі № 644/4325/17, якою відмовили Галічеву у касаційній скарзі на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28.02.2018 та постанову апеляційного суду Харківської області від 03.05.2018 залишили без змін. Зазначає, що у [PERSON] право власності відсутнє, за ним не зареєстровано на квартиру, оскільки було скасоване, про що зроблено відмітка у договорі дарування від 23.02.2011. Видача дублікату документа у даному випадку законодавством не передбачена, оскільки договір дарування від 23.02.2011 невтрачений і не зіпсований, а зберігається у відповідача по справі. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачкою [PERSON] . Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.10.2020, яке набрало законної сили 13.11.2020, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності залишено без задоволення, що підтверджує відсутність у позивача права власності на квартиру. [PERSON] знятий з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] . Представник відповідача вказує, що звернення [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння заявлене на підставі припущень та спростовуються належними та допустимими доказами по справі наданими відповідачем, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, просить відмовити у позові. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 15.06.2023 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про передачу справи за підсудністю до Комінтернівського районного суду м. Харкова. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 15.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Врагова І.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні з підстав вкладених у позові. Відповідач [PERSON] не з`явився, але доручила представляти свої інтереси адвокату Юшко Т.Г. Представник відповідача - адвокат Юшко Т.Г. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Після промови у судових дебатах у репліці представник відповідача просила застосувати позовну давність та посилалась на висновки Верховного Суду викладені в постанові від 02.06.2021 у справі № 351/1317/18. Представник позивача у репліці зазначила, що строки позовної давності не пропущені, позов є похідним від спроб позивача відновити своє право і тільки в судових засіданнях стало відомо, що позначка зроблена нотаріусом щодо недійсності договору і тому у [PERSON] єдиний спосіб захисту це витребувати майно з чужого незаконного володіння. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 06.11.1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09.12.2015 року у справі № 641/10682/15-ц. Після розірвання шлюбу прізвище дружини змінено на дошлюбне « [PERSON] ». Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за № 11800343 від 11.09.2006 року за реєстраційним № 15571526, за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу № 1177 від 23.08.2006, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Цигіпова О.Г., зареєстровано право власності (форма власності - приватна, частка 1/1) на трьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , номер запису: П-3-32451 в книзі: 1, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності - 11.09.2006 року. 23 лютого 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. посвідчено Договір дарування квартири, зареєстрований в реєстрі за № 358, відповідно до якого гр. [PERSON] подарувала, тобто передала безоплатно у власність, а гр. [PERSON] прийняв в дар трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68,7 кв.м, житловою площею 45,3 кв.м. 23.02.2011 [PERSON] довіреністю на ім`я [PERSON] уповноважив останню на розірвання договору дарування трьохкімнатної квартири [ADDRESS] . Довіреність була надана строком на десять років. У подальшому цю довіреність [PERSON] скасовано. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 року в справі № 641/11195/15-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору дарування, позов [PERSON] задоволено в повному обсязі. Розірвано договір дарування від 23.02.2011 року укладений між [PERSON] (після розірвання шлюбу прізвище - [PERSON] ) та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.02.2011. Квартиру [ADDRESS] повернуто в натурі Бахмут (призвіще яке було у шлюбі [PERSON] . Скасовано реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 487,20 грн. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 64154673 від 22.07.2016 року, 20.07.2016 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Сарапас Н.Б. на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 в справі № 641/11195/15-ц, договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 23.08.2006, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Цигіпової О.Г., зареєстровано право приватної власності (розмір частки 1) на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 979747763101). Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.08.2016 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення від 25.12.2015 по цивільній справі № 641/11195/15-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору дарування скасовано. (номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень - 59356091) Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20.10.2016 року в справі № 641/11195/15-ц, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено - ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.08.2016 року скасовано, постановлено нову, якою заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 163648310 від 16.04.2019, сформованого Департаментом реєстрації Харківської міської ради Харківської області щодо квартири [ADDRESS] , 13.04.2019 року Департаментом реєстрації Харківської міської ради Харківської області внесено запис про обтяження № 31191068 на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 20.10.2016 в справі № 2-641/11195/15, вид обтяження - арешт нерухомого майна. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.10.2016 року, в справі № 641/11195/15-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору дарування, позов [PERSON] задоволено, розірвано договір дарування від 23.02.2011 року укладений між [PERSON] (після розірвання шлюбу прізвище - [PERSON] ) та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.02.2011. Квартиру [ADDRESS] повернуто в натурі [PERSON] (прізвище у шлюбі [PERSON] . Скасовано реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 487,20 грн. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.01.2017, в справі № 641/11195/15-ц, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 13.12.2018, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 жовтня 2016 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. У мотивувальній частині рішення Апеляційного суду Харківської області від 30.01.2017 встановлено, 28 лютого 2011 року [PERSON] , у встановленому законом порядку, зареєстрував своє право власності на отриману в дар квартиру. 23 лютого 2011 року [PERSON] на ім`я [PERSON] видав довіреність, якою уповноважив останню на розірвання зазначеного вище договору дарування квартири; довіреність видана строком на десять років і нотаріально посвідчена. 17 вересня 2016 року [PERSON] цю довіреність скасував. Та обставина, що 23 лютого 2011 року [PERSON] нотаріально посвідченою довіреністю уповноважив [PERSON] на розірвання спірного договору дарування, не має правового значення для вирішення даного спору. З огляду на приписи ст.11 ЦПК України та на предмет доказування у даній справі, висновок суду першої інстанції про те, що [PERSON] надав згоду на розірвання договору дарування ще з моменту його укладання, а тому його воля відповідала внутрішньому переконанню, є незрозумілим. 13.03.2017 державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] , Департаменту реєстрації Харківської міської ради прийнято рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 34228760 за результатами розгляду заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка прийнята 04.03.2017 08:42:24 за реєстраційним номером 21258232, [PERSON] , для проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна на квартиру, що розташована: [ADDRESS] та документів, що подані для проведення державної реєстрації прав. Державним реєстратором встановлено, що відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.12.2015, справа № 641/11195/15-ц за [PERSON] . Рішенням апеляційного суду Харківської області скасовано рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.10.2016, справа № 641/11195/15-ц. Згідно архівної складової Державного реєстру прав на нерухоме майно (Реєстру прав власності на нерухоме майно) за [PERSON] зареєстровано право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна на підставі договору дарування від 23.02.2011, посвідченого Дорогій В.А., приватним нотаріусом ХМНО, реєстраційний № 358. Вказаний запис про право власності заявника не погашено у передбаченому законом порядку. З поданих заявником документів неможливо встановити який документ (рішення суду) визначає підставі проведення реєстраційних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Прийнято рішення про відмову у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна на квартиру, що розташована: [ADDRESS] за суб`єктом: [PERSON] , податковий номер/серія, номер паспорта [NUMBER] /[NUMBER]. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28.02.2018, в справі № 644/4325/17, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 03.05.2018, за позовом [PERSON] до Харківського обласного державного нотаріального архіву, 3-я особа у справі [PERSON] про скасування постанови нотаріуса від 29.05.2017 року та зобов`язання нотаріуса вчинити певні дії, позовні вимоги [PERSON] залишено без задоволення. В ході розгляду справи № 644/4325/17 судом встановлено, що договір дарування, який що став підставою для реєстрації права власності на позивачем, був складений в двох примірниках, один який залишився у нотаріуса, а другий був виданий обдаровуваному [PERSON] . Примірник, що був виданий обдаровуваному [PERSON] , після надання заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова [PERSON] з відміткою про його скасування був повернутий 3-й особі. Зазначені обставини щодо наявності примірника договору у 3-ї особи не заперечували сторони, та підтвердили представники 3-ї особи. Тобто, в ході розгляду справи доказів втрати або зіпсування договору не надано, а тому, нотаріус, відмовляючи у видачі дубліката договору дарування, діяв відповідно до Закону України «Про нотаріат» та в межах своїх повноважень. Апеляційним судом Харківської області в постанові від 03.05.2018 у справі № 644/4325/17 встановлено, що постановою державного нотаріуса Харківського обласного державного нотаріального архіву Головного територіального управління юстиції у Харківській області Міністерства юстиції України Остапенко Ю.А. від 29 травня 2017 року [PERSON] було відмовлено у видачі дублікату договору дарування на підставі статей 42, 49, 53 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХП (з наступними змінами) «Про нотаріат» (далі - Закон № 3425-ХП). Постанова мотивована тим, що на даний час договір має відмітки про скасування, оригінал договору не є втраченим чи зіпсованим. Заява, що надійшла до нотаріальної контори 25 серпня 2016 року, свідчить, що цей документ зберігається у [PERSON] , яка просить не видавати дублікат договору дарування квартири [ADDRESS] у зв`язку з тим, що між нею та позивачем існує невирішений судом спір з цього питання. Постановою Верховного Суду від 06.02.2020, в справі № 644/4325/17, касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28.02.2018 та постанову Апеляційного суду Харківської області від 03.05.2018 залишено без змін. 12.04.2019 державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] . Департаменту реєстрації Харківської міської ради прийнято рішення № 46445321 за результатами розгляду заяви [PERSON] про скасування, прийняту 12.04.2019 12:34:42 за реєстраційним номером 33626485, для скасування запису про право власності/внесення запису про скасування державної реєстрації за номером 15537726 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна/спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та встановив подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Встановлено, що відповідно до поданих документів право власності скасовується в частині визнання недійсним рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.10.2016 про визнання договору дарування від 23.02.2011 розірваним, але не скасовується Договір купівлі-продажу квартири, реєстровий № 1177 від 23.08.2006, який також зазначено як підставу виникнення права власності. Прийнято рішення про відмову у скасуванні запису про право власності/внесені запису про скасування державної реєстрації за номером 15537726 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна/спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.10.2020 в справі № 641/3760/19, за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] , позовні вимоги [PERSON] залишено без задоволення. Постановою Харківського апеляційного суду від 30.03.2021 в справі № 641/3760/19, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, - рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2020 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Харківським апеляційним судом в постанові від 30.03.2021 в справі № 641/3760/19 встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири від 23 лютого 2011 року. У 2015 році [PERSON] намагалась розірвати цей договір, звернувшись до суду з відповідним позовом, який судом першої інстанції задоволено. На підставі рішення суду про розірвання договору дарування та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру [PERSON] зареєструвала за собою право власності на це нерухоме майно. Проте, в подальшому рішення суду про розірвання договору судом апеляційної інстанції скасовано та у задоволенні позову [PERSON] - відмовлено. [PERSON] звертався до нотаріального архіву для отримання дубліката договору дарування та до державного реєстратора з метою реєстрації за собою права власності на квартиру, однак йому відмовлено. На даний час [PERSON] не визнає його право власності на спірну квартиру, зберігає у себе оригінал договору дарування та вважає себе власницею квартири. Відмовляючи у задоволенні вимог [PERSON] про визнання права власності на спірну квартиру суд першої інстанції виходив з того, що він не є її власником та ним не доведено втрату правовстановлюючих документів. Однак, з таким висновком суду повністю погодитись неможливо, оскільки матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] набув право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 23 лютого 2011 року, який дотепер є чинним, не розірваний та не визнавався недійсним. Сам по собі запис у реєстрі про реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] не свідчить про те, що право власності на квартиру належить їй, а не [PERSON] . Разом з тим, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачкою, належним способом захисту прав [PERSON] є вимога про витребування у неї нерухомого майна, а не про визнання права власності. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Отже, з огляду на викладене та відповідно до положення статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року та постановою Верховного суду від 13.12.2018 у справі № 641/11195/15-ц, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28.02.2018, постановою Апеляційного суду Харківської області від 03.05.2018 та постановою Верховного Суду від 06.02.2020 в справі № 644/4325/17-ц, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.10.2020 та постановою Харківського апеляційного суду від 30.03.2021 в справі № 641/3760/19. Як вбачається з довідки від 14.12.2021, виданої Департаментом реєстрації Харківської міської ради, за адресою: [ADDRESS] станом на 14.12.2021 зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки Комунального підприємства «Житкомсервіс» дільниця № 23 за вих. № 2666 від 14.09.2016, виданої [PERSON] , в тім, що вона проживає і постійно прописана у [ADDRESS] , яка складається з 3 кімнат жилою площею 45,30/68,70 на 2 поверсі 9 поверхового будинку, що належить територіальній громаді м. Харкова. Особовий рахунок відкритий на ім`я [PERSON] . На 01.12.2023 заборгованість по квартплаті складала 5443,10 грн.. 27.11.2013 [PERSON] уклала договір на реструктуризацію заборгованості по квартплаті. На 01.10.2016 заборгованість по квартплаті повністю сплачена [PERSON] в повному обсязі. Загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Аналогічний правовичй висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову Аналогічний правовичй висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, що передбачено ч. 4 ст. 263 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21), зазначено, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (частина перша статті 317, частина перша статті 319 Цивільного кодексу України). Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15, з яким Велика Палата Верховного Суду погоджується в постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц, Провадження № 14-247 цс 18). У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) зроблено висновок про те, що «за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними». Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших. Цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та інших звернено увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права. Подібні висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). У статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (Пункт 9 частини першої статті 27). Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що: «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)». Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/73/17 зазначала, що процедура державної реєстрації майна та майнових прав має на меті саме фіксування факту набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і завжди у часі слідує за юридичним фактом, на підставі якого виникає, змінюється або припиняється право або його обтяження. Отже, виходячи з наведеного, державна реєстрація - це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 910/14328/17. В ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] набув право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 23 лютого 2011 року, який дотепер є чинним, не розірваний та не визнавався недійсним. Реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачкою, здійснена на підставі рішення суду про розірвання договору дарування, яке в подальшому скасовано судом, не свідчить про те, що до неї перейшло право власності на це майно. На підставі преюдиційних фактів та наданих доказів, встановлено, що [PERSON] звертався до нотаріального архіву для отримання дубліката договору дарування та до державного реєстратора з метою реєстрації за собою права власності на квартиру, однак йому відмовлено. [PERSON] не визнає його право власності на спірну квартиру, зберігає у себе оригінал договору дарування та вважає себе власницею квартири. Договір має відмітки про скасування, оригінал договору не є втраченим чи зіпсованим. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] нотаріально посвідченою довіреністю уповноважив [PERSON] на розірвання договору, тобто надав згоду на розірвання договору дарування ще з моменту його укладання, а тому його воля відповідала внутрішньому переконанню, є незрозумілим та не ґрунтується на вимогах закону. Вказана обставина не має правового значення для вирішення даного спору та не є предмет доказування у даній справі. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Вказана позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 95, 98, 121, 123), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114-116, 142-144), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 12 лютого 2020 року у справі № П/811/1640/17 (пункт 42), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 94)). У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, встановивши в ході розгляду справи на підставі наданих доказів та преюдиційних фактів вибуття з володіння власника [PERSON] спірного нерухомого майна поза його волею, суд приходить до висновку про необхідність його витребування на користь позивача у порядку віндикації. При цьому, суд звертає увагу, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивач на ст. 387 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia (суд знає закони) неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15, від 4 вересня 2019 року у справі №265/6582/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц та від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц. Зокрема у п. 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 Велика Палата зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. У постанові від 08.06.2021р. у справі № 662/397/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту та не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 17 березня 2021 року у справі № 299/396/17). Слід зазначити, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15, з яким Велика Палата Верховного Суду погоджується в постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц, Провадження № 14-247 цс 18). Тобто, при вирішенні даного спору підлягають застосуванню саме норми ст. 388 ЦПК України. Щодо строку позовної давності, про застосування якого було заявлено представником відповідача, суд виходить з наступного. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України. Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. На віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17 (провадження №14-183цс18)).Для Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме, статей, 256, 257, 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17 дійшов до правового висновку: «порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Порушення права позивача, за захистом якого остання звернулася в межах цієї справи, сталося після звернення [PERSON] з позовом про розірвання договору дарування та прийняття рішення суду про задоволення позовних вимог (справа № 641/11195/15-ц). Так, після вибуття з володіння власника [PERSON] спірної квартири [ADDRESS] та реєстрації 20.07.2016 за [PERSON] права власності на дану квартиру на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 року в справі № 641/11195/15-ц, позивач вживав заходи щодо відновлення свого порушеного права. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.08.2016 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення від 25.12.2015 по цивільній справі № 641/11195/15-ц скасовано. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.10.2016 в справі № 641/11195/15-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору дарування, позов [PERSON] задоволено. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.01.2017 в справі № 641/11195/15-ц апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 жовтня 2016 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду від 13.12.2018 рішення Апеляційного суду Харківської області від 30.01.2017 в справі № 641/11195/15-ц залишено без змін. Крім того, позивач у 2017 звертався до нотаріального архіву для отримання дубліката договору дарування та у 2019 році до державного реєстратора з метою реєстрації за собою права власності на квартиру, однак йому було відмовлено. У липні 2017 [PERSON] звертався до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до Харківського обласного державного нотаріального архіву про скасування постанови нотаріуса та зобов`язання видати дублікат договору дарування. (справа №644/4325/17) Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28.02.2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 03.05.2018 та постановою Верховного Суду від 06.02.2020, позовні вимоги [PERSON] залишено без задоволення. Під час розгляду справи №644/4325/17 було встановлено, що договір дарування має відмітки про скасування та відсутність підстав для видачі дублікату договору для здійснення реєстрації права власності за позивачем [PERSON] . Так, перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій на думку добросовісного розсудливого спостерігача виключає необхідність вчинення процесуальних дій спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі інших позовів, тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за строки розгляду справи в судах, і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах. Встановлено, що упродовж 2016-2020 років позивач здійснював захист свого права власності у справах № 641/11195/15-ц , № 644/4325/17. Розгляд справи № 641/11195/15-ц та справи № 644/4325/17 був тривалим і не залежав від сторони позивача, а від черговості розгляду справ та завантаженості судів. При цьому суд враховує висновок Верховного Суду, який викладено в постанові від 10 жовтня 2023 року у справі № 754/16865/20 (провадження № 61-2799св23), де врахованотривалий термін на протязі якого позивач здійснювала захист свого права в судових справах та зазначено, що порушене право позивача за вказаних обставин підлягає захисту. Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року). Також, суд враховує, що законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Частиною 1 статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020, з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2. За таких обставин суд вважає, що позивач звернувся до суду 21.10.2021 в межах строку позовної давності та порушене право позивача підлягає захисту. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, позивач просить стягнути з відповідача понесені витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 11240,00 грн. Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що наданий ордер не відповідає встановленим вимога, а здійснений розрахунок є необґрунтованим та не відповідає обставинам справи. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 11240,00 грн. стороною позивача надано: - копію договору про надання правової допомоги від 21.04.2021, укладений між адвокатом Враговою Іриною Іванівною та [PERSON] ; - копію квитанції № 1-44 від 21.04.2021; - копію розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу; - копію угоди про надання правової допомоги № 1-44 від 21.04.2021. Договором про надання правової допомоги від 21.04.2021 визначено, що Клієнт в порядку та на умовах, визначених цим Договором, доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання здійснювати представництво інтересів та правовий супровід діяльності Клієнта, а також надавати правничу допомогу в обсягах, визначених цим Договором та ЦПК України. Згідно п. 2.1 - 2.7 договору до обов`язків адвоката входить: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань. Складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру. Представляти у встановленому законом порядку інтереси Клієнта у судах загальної юрисдикції, судах апеляційної та касаційної інстанції, у слідчих та інших органах прокуратури України, СБУ, органах МВС України, інших правоохоронних та контролюючих органах, в нотаріальних конторах, в тому числі приватних, експертних установах, організаціях, яким надано право проводити оцінку майна та майнових прав, рієлтерських установах, органах реєстраційної служби України, органах Бюро технічної інвентаризації, в органах влади та місцевого самоврядування при вирішенні правових та інших питань, в усіх інших судових органах, передбачених Законом України «Про судоустрій в Україні», в тому числі у Верховному суді та органах державної виконавчої служби України. Дотримуватися норм адвокатської (юридичної) етики. Звертатися із запитами до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності та підпорядкування. Громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту. Забезпечити умови, що унеможливлюють доступ сторонніх осіб до документів, які містять таємну інформацію. Відповідно до п. 4.1 договору за виконану роботу клієнт сплачує готівкою у національній валюті України або перераховує на поточний рахунок адвоката плату (гонорар), розмір якої обумовлено Додатковою угодою. В розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу, підписаного адвокатом Враговою І.І. та [PERSON] , зазначено, що адвокатом Враговою І.І. згідно договору про надання правничої допомоги від 21.04.2021, [PERSON] надано правову допомогу наступного характеру: -21.04.2021 проведення консультації щодо характеру спірних правовідносин, витрачено 1 год. - 1000 грн.; -21.04.2021 вивчення наданих документів, що надані для складання позовної заяви, витрачено 1 год. - 1000 грн.; -25.05.2021опрацьовано законодавчу базу, що регулює спірні відносини. Формування правової позиції. Консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи, витрачено 2 год. - 2000 грн.; -19.10.2021, 21.10.2021 підготовка позовної заяви та доказів до неї, подання позовної заяви до суду, витрачено 3 год. - 3000 грн.; - участь у судових засіданнях (незалежно від кількості судових засідань) - 4240 грн.; Угодою про надання правової допомоги № 1-44 від 21.04.2021, укладеною між адвокатом Враговою І.І. та [PERSON] по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння визначено суму гонорару в розмірі 11240 грн. Відповідно до квитанції № 1-44 від 21.04.2021 [PERSON] сплав 11240,00 грн адвокату Враговій І.І. за надання правової допомоги в Комінтернівському районному суді м. Харкова. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п.95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п.88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Щодо співмірності витрат на правову допомогу ВС КАС у постанові від 01.09.2020 р. у справі № 640/6209/19, висловив позицію, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Суд також враховує положення частини шостої статті 137 ЦПК України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в п.118 постанови від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомогу адвоката. Натомість, представник відповідача не подав жодного доказу на підтвердження недоведеності та неспівмірності понесених судових витрат на професійну правничу допомогу та обмежився посиланням на те, що розрахунок є необґрунтованим та не відповідає обставинам справи. Щодо посилання представника відповідача на невідповідність ордеру встановленим вимогам, суд зазначає, що при вирішенні питання щодо витрат на професійну правничу допомогу судом було досліджено копію договору про надання правової допомоги від 21.04.2021, укладений між адвокатом Враговою Іриною Іванівною та [PERSON] та копію угоди про надання правової допомоги № 1-44 від 21.04.2021, які надані стороною позивача. З урахуванням наведених вище вимог ЦПК України, а також наданих позивачем письмових доказів, предмету позову, суд приходить до висновку про те, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги в розмірі 11240,00 грн. Вказаний розмір витрат є документально підтвердженим, обґрунтованим, відповідає складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), значенню справи для позивача. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий збір в сумі 11350,00 грн, що підтверджується квитанціями. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, то понесені судові витрати за подання позовної заяви відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 11350,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved