Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

В січні 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до відповідача [PERSON] , про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , 2016 року народження, в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 2024 року і до повноліття дитини, посилаючись на те, що відповідач з 2017 року добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Відповідач інших утриманців немає, працездатний, отримує дохід, його стан здоровя дозволяє працювати. 16.02.2024 в справі відкрито спрощене позовного провадження з викликом сторін. Сторони (позивач, відповідач) в судове засідання не з`явилися, повідомленні належно. До суду надійшли заяви про слухання справи без їх участі. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] незаперечує щодо задоволення позовних вимог про стягнення аліментів. У відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, за відсутності підстав до відкладення судового засідання, перевіривши матеріали справи, з урахуванням думки сторін, що висловлена письмово у заявах до суду, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо утримання дитини. Згідно статті 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 5 статті 183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , згідно довідки виконавчого комітету Городищенської міської ради від 08.01.2024 року № 54 дитина проживає та перебуває на утриманні позивача [PERSON] , а тому він зобовязаний приймати участь в її матеріальному забезпеченні. Частиною 1 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, за відсутності будь - якого застереження, обставини визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважаються встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст. 82 ЦПК України, є обов`язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. Згідно частини 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Положенням частини 1 статті 182 СК України передбачено, що суд при визначенні аліментів враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Стан здоровя і матеріальне становище відповідача дозволяють йому сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини, оскільки доказів протилежного суду надано не було. Відповідач позов визнав. Та, суд приймає визнання позову відповідачем у справі. Враховуючи вищевикладене, суд визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, виходить з принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, вважає за можливим стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини в розмірі по 1/4 частці з усіх видів його заробітку. Та, згідно частини 1 статті 191 СК України, аліменти на утримання дитини необхідно стягувати з дня предявлення позову, а саме з 29.01.2024 року. Згідно статті 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 50%, у сумі 605,60 грн., (у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову - ч. 1 ст. 142 ЦПК України), оскільки відповідач позов визнав, а позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову до суду відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір". На підставі наведеного,

Outcome: approved