Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на свою користь франшизу у розмірі 3200 грн, моральну шкоду в розмірі 1000, 00 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500, 00 грн та судовий збір у розмірі 1073, 60 грн. В обґрунтування вимог вказано, що 15.07.2023 року по вул. Ореста Васкула у м. Києві відповідач, керуючи транспортним засобом «Renault Megane», р.н.з. [NUMBER] , не виконав вимоги п. 10.9. Правил дорожнього руху (далі ПДР) України та здійснив наїзд на належний позивачу транспортний засіб «Honda Civic», р.н.з. [NUMBER] , в результаті чого транспортні засоби отримали ушкодження. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 04.10.2023 року №759/14271/23 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України. Цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу «Renault Megane», р.н.з. [NUMBER] було застраховано в ТзДВ «Страхова компанія «Гардіан» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-215718644. Між позивачем та ТзДВ «Страхова компанія «Гардіан» було укладено акт про врегулювання страхового випадку, у якому було узгоджено розмір страхового відшкодування за страховим випадком, який мав місце 13.07.2023 року по вул. Ореста Васкула у м. Києві. Між сторонами акту було погоджено, що розмір матеріального збитку, завданого автомобілю позивача, становить 21912, 00 грн. 28.07.2023 року ТзДВ «Страхова компанія «Гардіан» здійснило виплату страхового відшкодування за вирахуванням суми франшизи, що становила 3200, 00 грн, та виплатило позивачу 18712, 12 грн страхового відшкодування. Однак сума франшизи в розмірі 3200, 00 гривень залишається невиплаченою відповідачем, останній ігнорує претензії та телефонні дзвінки позивача, а тому [PERSON] змушений звернутися до суду з даним позовом. Крім цього, позивач зазначив, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, йому було завдано моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з пошкодженням належного йому автомобіля, що спричинило втрату позивачем можливості користуватись автомобілем на час його ремонту, що призвело до порушення налагодженого стану життя. З вини відповідача [PERSON] зазнав вимушених змін у своїх життєвих стосунках, що завдали йому фізичних та душевних страждань, а тому є правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000, 00 грн. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 25.12.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного провадження без повідомленням сторін (а.с. 30). Від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило, клопотань про продовження/поновлення строку для надання відзиву не надходило. Копію ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками було направлено відповідачу в порядку, визначеному ЦПК України, однак матеріали, що направлялися відповідачу, повернулися до суду не врученими адресату у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Разом з тим, поданою до суду заявою від 26.12.2023 року відповідач просив надати матеріали справи для ознайомлення, що вказує на те, що [PERSON] обізнаний про наявність цивільної справиьа її розгляд в судовому порядку. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 13.07.2023 року о 19 год. 00 хв. по вул. Ф. Пушиної (Ореста Васкула), 27 у м. Києві відповідач, керуючи транспортним засобом «Renault Megane», р.н.з. [NUMBER] , не виконав вимоги п. 10.9. ПДР України та здійснив наїзд на належний позивачу транспортний засіб «Honda Civic», р.н.з. [NUMBER] , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 04.10.2023 року №759/14271/23 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України, накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. У постанові зазначено, що [PERSON] у судовому засіданні вину в інкримінованому правопорушенні визнав (а.с. 7). Цивільно-правова відповідальність автомобіля «Renault Megane», р.н.з. [NUMBER] була застрахована в ТзДВ «Страхова компанія «Гардіан» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-215718644 (а.с. 8). Розмір франшизи за вказаним полісом становить 3200, 00 грн. Між позивачем та ТзДВ «Страхова компанія «Гардіан» було укладено акт про врегулювання страхового відшкодування в порядку, передбаченому п. 36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким було узгоджено розмір страхового відшкодування за страховим випадком, який мав місце 13.07.2023 року по вул. Ореста Васкула у м. Києві (а.с. 9). Відповідно до п. 1.2 акту сторони встановили та погодили, що по заявленому страховому випадку розмір матеріального збитку, завданого позивачу, становить 21912, 00 грн. Відповідно до п. 1.3. акту розмір страхового відшкодування по заявленому страховому випадку позивача становить 18712, 00 грн. ( з розрахунку 21912, 00 грн (розмір завданого збитку позивачу) - 3200,00 грн. (франшиза)) 28.07.2023 року ТзДВ «Страхова компанія «Гардіан» здійснило виплату страхового відшкодування за вирахуванням суми франшизи, що становила 3200, 00 грн, та виплатило позивачу 18712, 12 грн страхового відшкодування, що підтверджується рухом коштів по картці від 28.11.2023 року (а.с. 10). Письмовою претензією від 23.10.2023 року позивач звертався до відповідача та просив відшкодувати вартість франшизи у розмірі 3200, 00 грн згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-215718644 (а.с. 11-13). Відповідач добровільно суму франшизи позивачу не відшкодував, на претензії позивача жодним чином не відреагував. Крім невідшкодованої вартості франшизи у розмірі 3200, 00 грн, позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої позивач визначив в сумі 1000, 00 грн. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а відповідно до п. 1 ч. 2 цієї статті збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). За змістом статей 9, 22, 31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Згідно статті 9 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 № 85/96-ВР франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. У ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (далі Закон № 1961-IV) зазначено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування, має бути компенсована страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки (п. 36.6 ст. 36 Закону №1961-IV). Так, згідно полісу №ЕР-215718644, діючим на 13.07.2023 року, обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, розмір франшизи становить 3200, 00 грн. Із зазначеного слідує, що якщо внаслідок ДТП, що сталася з особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, а шкоди заподіяно майну, то саме страхувальник має компенсувати позивачу суму франшизи в повному обсязі, таким чином з [PERSON] підлягає стягненню сума франшизи в розмірі 3200, 00 грн. на користь позивача. Щодо відшкодування моральної шкоди Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У пункті 5 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Згідно ст. 76 ЦПК України докази встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. З урахуванням викладеного, оскільки відповідач винний у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 13.07.2023 року, не відшкодував позивачу суму франшизи, встановленої полісом обов`язкового страхування №ЕР-215718644, позивачем надано до суду належні та допустимі докази на підтвердження заподіяння/настання негативних наслідків, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для стягнення моральної шкоди, позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, у зв`язку з чим підлягають до задоволення. Щодо судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з положеннями п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на правничу допомогу. За правилами п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір у зв`язку з пред`явленням позову в розмірі 1073, 60 грн (а.с. 6). Таким чином на підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з [PERSON] на користь позивача судовий збір у розмірі 1073, 60 грн. Щодо витрат на правничу допомогу Судом встановлено, що 16.10.2023 року між позивачем та адвокатом Щукіною І.М., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №5873 від 17.09.2020 р, укладений договір про надання правничої допомоги №16-10/2023 (а.с. 20-21). Відповідно до додатків №1 та №2 до договору №16-10/2023 розмір оплати за виконання адвокатом доручень клієнта, визначених в п. 1.3. та п. 1.4. цього договору становить 500, 00 грн та 1000, 00 грн відповідно (а.с. 22, 24). Відповідно до акту №1 приймання-передачі наданої правничої допомоги за договором №16-10/2023 від 16.10.2023 року вартість наданої адвокатом правничої допомоги склала 1500, 00 грн, таким актом адвокат підтвердила отримання від позивача коштів у вказаному розмірі (а.с. 25). Відповідно до частин 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Подібні за змістом правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19, від 12.01.2021 року у справі № 280/2635/20; від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16; від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18; від 01.09.2021 у справі №178/1522/18; від 15.06.2021 року у справі № 159/5837/19; від 10.11.2021 року у справі № 329/766/18; від 23.12.2021 року у справі № 923/560/17. Судова практика з зазначеного питання є сталою і змін не зазнавала. Відсутність доказів оплати вартості наданих адвокатом послуг не може виступати самостійною підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу. Такий висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 01.11.2022 року у справі № 757/24445/21. Крім того, у справі "Бєлоусова проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно з договірними зобов`язаннями, а тому витрати за цим гонораром є фактично понесеними. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 1500, 00 грн суд вважає співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, недоведеним позивачем. Таким чином, враховуючи те, що позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500, 00 грн, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню витрати з надання професійної правничої допомоги у вказаному розмірі.

Outcome: approved