Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

в лютому 2022 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про повернення боргу, у якій позивач просить суд: стягнути з відповідача на свою користь борг у сумі 29000000,00 грн. у відповідності до боргової розписки від 25.02.2019, згідно до умов якої строк повернення боргу у [PERSON] сплинув ще 27.03.2019, однак вказані кошти так і не повернуті боржником. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до позивача з проханням надати в борг грошові кошти у сумі 29000000,00 грн. Зазначені кошти відповідач отримав і зобов`язався їх повернути до 27 березня 2019 року. Факт передачі грошових коштів відповідачу було підтверджено борговою розпискою від 25.02.2019 року, яка була складена, виготовлена та підписана відповідачем особисто. У позовній заяві зазначено, що у визначену борговою розпискою дату відповідач грошові кошти не повернув, що і змусило позивача звернутись в суд із даним позовом за захистом своїх порушених прав. У зв`язку із зазначеним, позивач просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18.02.2022 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження зазначеній цивільній справі за позовом. Розгляд цивільної справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.08.2022 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному провадженні. 07.09.2022 надійшов відзив відповідача в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки він категорично заперечує проти написання вищевказаної боргової розписки, зазначає, що розписка не є формою договору який складено не було, позивач не довів звідки у нього такі кошти і не доведено факту передачі грошей. 06.12.2022 до суду надійшли заперечення сторони позивача на відзив відповідача в якому зазначається на пропуск відповідачем строку для подання відзиву. 07.12.2022 протокольною ухвалою в судовому засіданні залишено без розгляду клопотання представника відповідача про повернення позовної заяви. 27.01.2023 в судовому засіданні за клопотанням сторони відповідача залишено без розгляду клопотання представника відповідача про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи. 27.01.2023 ухвалою суду зупинено провадження у вказаній справі до набрання законної сили рішення в цивільній справі №759/217/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. 07.06.2023 ухвалою суду поновлено провадження у вказаній справі. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримали у повному обсязі та просили її задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час і місце справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Вислухавши сторону позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в судовому засіданні встановлено, що 25 лютого 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав у борг у [PERSON] грошову суму в розмірі 29000000,00 грн. які зобов`язався повернути до 27.03.2019 року, що підтверджується розпискою, яка написана власноруч [PERSON] 25 лютого 2019 року, оригінал якої досліджено судом в судовому засіданні. Як вбачається з розписки від 25 лютого 2019 року відповідач [PERSON] у борговій розписці власноручно зафіксував отримання ним в розписці грошових коштів, де поставив свій підпис, зазначено, що термін повернення суми в розмірі 29000000,00 грн. - до 27 березня 2019 року. Крім того, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.04.2023 в справі № 759/217/23 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Вказаним рішенням суду встановлено місце передачі грошових коштів та їх кількість (купюри по 500 грн. на суму 28000000,00 грн. та 200 грн. на суму 1000000,00 грн.). Вказані обставини щодо дійсності розписки від 25 лютого 2019 року між [PERSON] та [PERSON] і відсутності підстав для її недійсності, - встановленні вищевказаним рішенням суду і в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Таким чином, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у борг відповідачу грошові кошти в сумі 29000000,00, що підтверджується розпискою від 25.02.2019, готівковими коштами, а [PERSON] зобов`язується повернути борг у повному обсязі у всій в строк до 27.03.2019 і доказів, що відповідач у встановлений строк виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики, - матеріали справи не містять. У своїй постанові від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14- ц Верховний Суд зазначив, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики, що оформлений розпискою, щодо повернення позивачеві суми позики, тому суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимога про стягнення на його користь з відповідача суми позики в розмірі 29000000,00 грн. є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 12405,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved