Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Представник позивача адвокат Павленко С.І. звернувся до Звенигородського районного суду Черкаської області з вказаним позовом, в якому просить визнати об?єктом права спільної сумісної власності подружжя будинок [ADDRESS] і господарські будівлі біля нього, вартість яких становить 386911,00 грн.; визнати за позивачем право власності на частину будинку [ADDRESS] та частину господарських споруд, які розташовані біля будинку, вартість яких становить 193455,50 грн.; визнати за відповідачем право власності на частину будинку [ADDRESS] та частину господарських споруд, які розташовані біля будинку, вартість яких становить 193455,50 грн.; визнати об?єктом права спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку, яка знаходиться біля будинку [ADDRESS] , площею 0,0865 га, кадастровим номером 7121210100:01:001, вартість якої становить 35315,57 грн.; визнати за позивачем право власності на частину земельної ділянки, яка знаходиться біля будинку [ADDRESS] , площею 0,0865 га, кадастровим номером 7121210100:01:001, вартість якої становить 17657,79 грн.; визнати за відповідачем право власності на частину земельної ділянки, яка знаходиться біля будинку [ADDRESS] , площею 0,0865 га, кадастровим номером 7121210100:01:001, вартість якої становить 17657,79 грн. Стягнути із відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що 29.05.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Звенигородського районного управління юстиції в Черкаській області. У шлюбі у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.12.2019 року за спільні кошти, на ім`я відповідачки [PERSON] , був придбаний житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами по [ADDRESS] , в якому сторони проживали до розірвання шлюбу. Рішенням Звенигородського районного суду від 11.02.2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 29.09.2022 року [PERSON] виїхав за межі України. За час спільного подружнього життя позивачем разом із відповідачкою за спільні кошти було придбано рухоме та нерухоме майно. У відповідності до звіту про незалежну оцінку по визначенню вартості житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою [ADDRESS] , від 05.04.2023 року їх загальна ринкова вартість становить 386911,00 грн. Також, після придбання подружжям будинку ними було здійснено і приватизацію земельної ділянки площею 0,0865 га кадастровим номером 7121210100:01:001, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно з висновком від 06.04.2023 року загальна оціночна вартість вищевказаної земельної ділянки складає 35315,57 грн. Також позивачем разом із відповідачем за спільні кошти було придбано певне рухоме майно, але питання про його поділ позивач не ставить. Зважаючи на вищевказане, частка позивача [PERSON] в спільному майні подружжя складає 211113,29 грн. Здійснити добровільний розподіл вищевказаного майна, що належить позивачу і відповідачці на праві спільної сумісної власності подружжя, відповідачка [PERSON] не бажає, а тому за вирішенням даного питання позивач змушений звернутися до суду. Відповідач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про розподіл спільного майна подружжя, в якій просить первісний позов [PERSON] до неї в частині визнання об?єктом спільного майна подружжя будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] - задовольнити частково та визнати об?єктом права спільної власності подружжя 6.34% будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] . В частині визнання об?єктом спільного майна подружжя земельної ділянки біля вказаного будинку і розподіл земельної ділянки - відмовити. Припинити право власності [PERSON] на 3,17% частини будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] в зв?язку з неможливістю виділення частки в натурі та стягнути з неї компенсацію вартості частини будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] в розмірі, що становить 3,17% вартості частини будинку на користь [PERSON] . Припинити право спільної часткової власності на будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] . Визнати об?єктом спільної часткової власності майна подружжя по частці за [PERSON] та [PERSON] на автомобіль іноземного виробництва GEELY JL7162, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та автомобільний причіп КРД 050100. Стягнути з [PERSON] на її користь в рахунок компенсації за частину вартості транспортних засобів, a саме: причіпа 25599,00 грн. : 2 = 12799,5 грн. та автомобіля в сумі 126897,90 грн. : 2 = 63448,95, а всього в розмірі 76248,45грн. Свої вимоги мотивує тим, що 26.04.2016 року за спільні кошти подружжя був придбаний причіп КРД 050100, 2016 року випуску та 08.07.2017 року за спільні кошти подружжя був придбаний автомобіль GEELY JL7162, 2010 року випуску, які були зареєстровані на ім?я [PERSON] , але в первісному позові вказані транспортні засоби ніяким чином не відображені. Після реєстрації шлюбу з [PERSON] проживали в частині будинку, що належала її матері [PERSON] , після народження дитини, разом всім стало тіснувато. [PERSON] продала частку будинку та передала доньці 156000 грн. для покупки власного житла. З покупцем [PERSON] домовилась, що до придбання іншого житла, поживуть у вже проданій частині будинку. На початку літа 2019 року сім`я Перехрест переселилися у будинок [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрований в реєстрі № 2821, укладено 21.12.2019 року. Будинок був придбаний [PERSON] за 166565 грн. (частково за власні кошти, надані її мамою в розмірі 156000 грн., а частково за спільні кошти подружжя в розмірі 10565 грн., що становить близько 6,34% від вартості будинку (10565х100:166565=6,34)) та оформлений на [PERSON] . Оскільки вона вклала у придбання спірного будинку частину коштів, що становить 93,66% від всієї вартості спірного будинку, а за спільні кошти придбано лише 6,34% від всієї вартості спірного будинку, вважає, що 93,66% спірного будинку належить виключно їй, а відповідачу належить лише половина частки будинку, придбаного за спільні кошти в розмірі 386911грн. х 3,17% : 100% = 12265,0787грн. Надана позивачем за первісним позовом оцінка житлового будинку не відповідає дійсності, так як вона охоплює і вартість даху будинку, ремонт якого здійснила вона за власний рахунок після розлучення. Право власності на земельну ділянку вона отримала шляхом приватизації, використовуючи її право на безоплатне отримання частини земельного фонду, тому земельна ділянка є її особистою приватною власністю і не може бути визнана об?єктом спільного майна подружжя та не підлягає розподілу. Що стосується незаявленого спільного майна подружжя, придбаного під час шлюбу, а саме транспортних засобів, якими постійно користувався [PERSON] , а перед фактичним розлученням забрав їх до батьків, то відповідно до відповіді ТСЦ МВС № 7143 вказані транспортні засоби значилися зареєстрованими за позивачем за первісним позовом, але 23.10.2021 року автомобіль іноземного виробництва GEELY JL7162, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , був перереєстрований з позивача на іншого власника. Так як чинне сімейне законодавство передбачає рівними частки майна подружжя при його поділі, вважає, що має право на компенсацію половини вартості автомобіля та причіпа. Представником відповідача за зустрічним позовом адвокатом Павленком С.І. подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву в якій вказано, що не можна погодитись з розрахованими [PERSON] частками на поділ будинку, оскільки будинок придбаний подружжям під час шлюбу за спільні кошти, тому кожному належить його частини, факт реєстрації права власності на [PERSON] не свідчить, що вона є його одноособовим власником, що вона і сама не заперечує. Доказів того, що саме кошти [PERSON] були надані [PERSON] на придбання спірного будинку надані не були. Щодо прохання [PERSON] відмовити в частині визнання об`єктом спільного майна подружжя земельної ділянки біля будинку, посилаючись на її приватизацію, необхідно зробити висновок про наявність підстав до визнання за [PERSON] права власності на частину спірної земельної ділянки, оскільки у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Придбання подружжям автомобіля GEELY JL7162, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , підтверджується представником, проте 23.10.2021 року він був проданий, продаж здійснено [PERSON] з відома та згоди дружини [PERSON] , а отримані кошти були використані на потреби сім`ї, тому відсутні підстави відшкодування вартості частини автомобіля. Причіп КРД 050100, 2016 року випуску, не був включений до майна подружжя, яке підлягало розподілу, оскільки у [PERSON] з [PERSON] була домовленість, що все майно в будинку залишається [PERSON] , а причіп залишиться [PERSON] [PERSON] не дотрималась домовленості. Для визначення дійсної вартості причіпа [PERSON] було замовлено проведення експертної оцінки причіпа. Згідно висновку вартість причіпа КРД 050100, 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] складає 12613,00 грн. Як компенсація частини вартості причіпа підлягає до стягнення 6306,50 грн. з [PERSON] на користь [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом [PERSON] подала відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначила, що на підтвердження передачі коштів їй її мамою [PERSON] у сумі 156000 грн. саме на купівлі спірного будинку вона дійсно надала копію договору купівлі-продажу від 22.02.2019 року та заявила клопотання про допит свідків [PERSON] та [PERSON] . Що стосується приватизованої земельної ділянки, то судова практика має неоднозначний характер, тому земельна ділянка може бути виділена відповідачу в межах розміру його частки в домоволодінні, що становить 3,17%, а не частку. Ніякої згоди на відчуження спільного автомобіля не надавала, тому договір є недійсний, але вона його не оскаржує, а просить стягнути кошти з відповідача за її частку у розмірі . Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 25.07.2023 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 21.08.2023 року [PERSON] подала до суду заяву про відкладення судового засідання, оскільки вона не отримала копію позовної заяви з додатками і не мала змоги підготуватися до розгляду справи. 30.08.2023 року [PERSON] подала зустрічну позовну заяву про розподіл спільного майна подружжя. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 06.09.2023 року зустрічну позовну заяву [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 13.09.2023 року представником позивача адвокатом Павленком С.І. подано заяву про ознайомлення із матеріалами справи. 14.09.2023 року [PERSON] подано до суду заяву про виконання вимог ухвали суду. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 19.09.2023 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов, перейдено до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 27.09.2023 року представником позивача адвокатом Павленком С.І. подано заяву про ознайомлення із матеріалами справи, клопотання про вручення копії зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя. 06.10.2023 року представником позивача адвокатом Павленком С.І. подано до суду відзив на зустрічний позов. 10.10.2023 року [PERSON] подала відповідь на відзив. 07.11.2023 року представником позивача адвокатом Павленком С.І. подано клопотання про приєднання до матеріалів справи документів. 26.12.2023 року представником позивача адвокатом Павленком С.І. подано заяву про слухання справи у відсутність позивача та його представника. [PERSON] 26.12.2023 року подала заяву про проведення підготовчого засідання без її участі, просила справу призначити до судового розгляду та зобов`язати позивача бути присутнім у судовому засіданні. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 26.12.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 29.02.2024 року представником позивача адвокатом Павленком С.І. подано розрахунок затраченого часу адвокатом по підготовці та веденню цивільної справи за позовом, поданим в інтересах [PERSON] 29.02.2024 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, встановив наступні фактичні обставини справи. У суді встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , зареєстрували шлюб 29.05.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Звенигородського районного управління юстиції в Черкаській області, актовий запис за № 57, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище дружини, після реєстрації шлюбу змінилося на - « [PERSON] » (а.с.15). Сторони згідно свідоцтва про народження, серія [NUMBER] від 27.01.2016 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції в Черкаській області, мають сина [PERSON] , [INFO] , про що в Книзі реєстрації народжень 27.01.2016 року зроблено відповідний актовий запис за № 07. Батьками дитини записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11.02.2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.17-19). Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.12.2019 року, посвідченого державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В., [PERSON] придбала будинок з господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] (а.с.20-21). Відповідно до повідомлення від 24.04.2023 року першого заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області Безбородька О. вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 7121210100:01:001:2030 площею 0,0865 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: [ADDRESS] , відповідно до заяви про державну реєстрацію земельної ділянки була зареєстрована державним кадастровим реєстратором Відділу № 2. 10.02.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно надійшли відомості про зареєстроване право за [PERSON] (а.с.30). Відповідно до звіту про незалежну оцінку по визначенню вартості без врахування ПДВ житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , виконаного СПД [PERSON] станом на 05.04.2023 року, замовник: [PERSON] , встановлено, що загальна ринкова вартість вказаного житлового будинку складає 386911 грн. (а.с.31-61). Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.12.2019 року, номер витягу: 194267180, [PERSON] зареєструвала право власності на будинок, реєстраційний номер 1928084671212, номер запису про право власності: 34791702, форма власності: приватна (а.с.49). Згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 22.02.2019 року, посвідченого державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В., [PERSON] продала 8/25 частин житлового будинку з відповідними частинами господарських та побутових споруд, що знаходиться у [ADDRESS] , [PERSON] (а.с.107-108). Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.02.2020 року, номер витягу: 199946317, [PERSON] зареєструвала право власності на земельну ділянку, реєстраційний номер 2028898571212, номер запису про право власності: 35447176, форма власності: приватна (а.с.111). Відповідно до відповіді начальника ТСЦ № 7143 Петрова О., за [PERSON] значиться зареєстрований 26.04.2016 року причіп КРД 050100, 2016 року випуску та 08.07.2017 року був зареєстрований автомобіль GEELY JL7162, 2010 року випуску, та 23.10.2021 року перереєстрований на нового власника за договором дарування, укладеним в ТСЦ (а.с.116). Відповідно до консультації № 08-17 від 29.08.2023 року щодо визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу КРД 050100, 2016 року випуску, тип ТЗ - причіп легковий, станом на 29.08.2023 року, ймовірна ринкова вартість могла б скласти 25599 грн. без урахування ПДВ. Оцінювач [PERSON] (а.с.118). Відповідно до консультації № 08-17 від 29.08.2023 року щодо визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу GEELY JL7162, 2010 року випуску, з об`ємом двигуна 1,6, станом на 29.08.2023 року, ймовірна ринкова вартість могла б скласти 126897,90 грн. без урахування ПДВ. Оцінювач [PERSON] (а.с.119). Відповідно до висновку № 5/23 від 05.10.2023 року по визначенню вартості транспортного засобу КРД 050100, 2016 року випуску, тип ТЗ - причіп легковий, д.н.з. [NUMBER] , виконаного СПД [PERSON] , ринкова вартість на дату оцінки складає 12613 грн (а.с.142-151). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що спірний будинок сторони придбали під час шлюбу, продавці оформили на неї доручення. Ціна будинку становила 166000 грн. Половину вказаної суми на покупку будинку дала вона з чоловіком [PERSON] дітям, іншу половину доклали діти. Чи це були кошти дітей, чи батьків невістки їй не відомо. Відповідач [PERSON] знала про продаж авто GEELY JL7162, 2010 року випуску. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що після укладення шлюбу сторони придбали будинок за спільні кошти, з яких половину суми дав він з дружиною, а іншу доклали діти (чи це були власні кошти дітей, чи батьків невістки він не знає). Під час шлюбу придбали автомобіль GEELY JL7162, 2010 року випуску та причіп [NUMBER] , 2016 року випуску. В подальшому вказане авто продали йому. [PERSON] знала про продаж автомобіля. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що продала належний їй будинок у 2018 році за 156000 грн. Всі кошти передала доньці [PERSON] для придбання її будинку. Вона також купувала меблі дітям. Позивач [PERSON] з спільного будинку забрав телевізор та ноутбук. Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. Щодо первісного позову [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя. У справі, яка розглядається судом, спір стосується поділу спільного майна подружжя. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Суд зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Суд констатує, що ні виділу в натурі, ні визначення порядку користування вказаним спірним майном сторонами здійснено не було. Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Також, відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Крім цього, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах Позивачки з Відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Щодо позовних вимог про визнання об`єктом права спільної сумісної власності будинку [ADDRESS] та подальший його поділ, суд виходить з наступного. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Як з`ясовано судом, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] , відповідачем [PERSON] 21.12.2019 року придбано будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу за реєстровим номером 2821. Згідно п.5 вказаного Договору, майно буде спільною власністю покупця і придбання будинку вчиняється за письмовою згодою чоловіка [PERSON] - [PERSON] , яка викладена у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Звенигородською державною нотаріальною конторою Черкаської області від 21.12.2019. Правовстановлюючий документ на спірний будинок оформлено на відповідача [PERSON] . Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач стверджує, що спірний будинок придбаний в інтересах сім`ї та за спільні кошти їх з відповідачкою, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В той же час, Відповідач заперечує проти визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, адже такий був придбаний за його особисті кошти, які вона отримала від своєї матері [PERSON] , які та в свою чергу отримала внаслідок продажу частини належного їй будинку. На підтвердження вказаного, надала суду Договір купівлі-продажу частини житлового будинку між її матір`ю та третьою особою від 22.02.2019р. Вказані обставини підтвердила свідок зі сторони відповідача, а саме [PERSON] . Суд звертає увагу сторін, що факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу, однак тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Також, частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, що наведене у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року (Постанова N 6-2891цс15). На переконання суду, доказів, які б підтверджували факт отримання [PERSON] від своєї матері грошових коштів для придбання саме спірного будинку (договору дарування грошових коштів/письмової розписки про отримання грошових коштів, тощо) матеріали справи не містять та такі не долучалися стороною відповідача в судовому засіданні. Крім того, положення договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.12.2019 року не містить умов про те, що грошові кошти, які витрачаються на придбання цього житла є особистою власністю покупця, тобто [PERSON] . Вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку є чинним та не визнався недійсним у встановленому законом порядку. Даний договір навпаки містить положення про те, що набутий будинок є спільною сумісною власністю покупця, тобто [PERSON] і [PERSON] . З огляду на зазначене суд вважає, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільного майна подружжя, оскільки договір купівлі-продажу спірного будинку укладався відповідачкою саме в інтересах сім`ї з метою проживання та ведення спільного побуту сторін та їхніх дітей, що підтверджується матеріалами справи, а також показами сторін, наданими в судовому засіданні та свідків [PERSON] і [PERSON] . Щодо показань свідка [PERSON] зі сторони відповідача про те, що кошти для придбання спірного будинку були особистою власністю відповідача, оскільки надані самим свідком, то суд не надає віри таким, оскільки заявлений свідок є близьким родичем відповідачки, що не заперечувалося нею в судовому засіданні, тому її свідчення, на переконання суду, є вираженням суб`єктивної думки і поглядів свідка та носять необ`єктивний характер, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Більше того, вказані показання свідка за своїм характером носять більш інформативний характер, а не розкривають суті взаємовідносин сторін щодо природи походження грошових коштів для придбання спільного майна. Більш того, різниця між продажу майна свідком, внаслідок якого остання отримала грошові кошти, які в подальшому надала відповідачці для придбання спірного будинку і безпосереднім придбанням такого будинку становить близько 10 місяців. На переконання суду, беручи до уваги зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введення спільного сімейного бюджету в період купівлі об`єкту нерухомості - спірного будинку, а також мету придбання спірного майна, судом достеменно з`ясовано, що придбаний сторонами будинок, незважаючи на оформлення правовстановлюючих документів на ім`я відповідачки, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частках між сторонами, тобто по частині кожному. Щодо вимог про поділ земельної ділянки Судом встановлено, що [PERSON] в порядку безоплатної приватизації отримала у власність спірну земельну ділянку для обслуговування будинку [ADDRESS] на підставі рішення Звенигородської міської ради від 24.01.2020. Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913 «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 12 червня 2012 року. Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого державного земельного фонду змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 442/6318/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 158/1378/20-ц, від 31 січня 2023 року у справі № 587/2739/20. Разом з тим, вирішуючи спір у частині поділу земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). За змістом статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку. Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства». У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суд приходить до висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність [PERSON] в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до [PERSON] переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, тобто частина земельної ділянки. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року, справа № 504/3831/19. Відтак первісний позов [PERSON] підлягає повному задоволенню. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя.. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На думку суду, у мотивувальній частині рішення щодо первісного позову з`ясовані та повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Оскільки [PERSON] заявлено вимоги стосовно того самого майна (будинку - визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя: земельної ділянки - визнання об`єктом особистої приватної власності позивачки), а оцінка її доводам була надана при вирішенні первісного поділу і судом вирішено визнати вказане майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати право власності на дане майно в рівних долях, то суд відмовляє в задоволенні зустрічних позовних вимог в цій частини з підстав, наведених у мотивувальній частині даного рішення щодо первісного позову. Оскільки позовна вимога про припинення права власності відповідача за зустрічним позовом є похідною від зазначених вимог, вона також задоволенню не підлягає. Щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіля GEELY JL7162, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та автомобільного причіпу КРД 0501100, 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та стягнення грошової компенсації за належну позивачці частку, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що вказаний автомобіль та причіп придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частин першої та третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ці приписи регулюють право співвласника отримати матеріальну компенсацію у разі неможливості надання йому у володіння та користування його частини спільного майна в натурі, а не у разі припинення права на частку у праві спільної часткової власності. Натомість, відповідно до приписів частин першої - третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Частиною другою статті 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦПК України). Наведене узгоджується із правовими висновками, зробленим Верховним Судом України у постанові № 623/5351/ 15-ц від 15.05.2019 року та № 193/1008/16-ц від 27.09.2018 року. У висновку ВП ВС у справі № 125/2157/19 від 22.09.2022, ВП ВС послалася на постанову Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у пунктах 22, 30 якої вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)). В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Після погіршення між сторонами шлюбних відносин, відповідач [PERSON] без згоди позивачки за зустрічним позовом продав автомобіль [PERSON] - своєму батьку, що підтверджується договором купівлі-продажу № 7141/2021/2874768 від 23.10.2021 року, оформлений та підписаний сторонами в Сервісному центрі № 7143 РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача у відзиві на зустрічний позов ту обставину, що позивачка [PERSON] була обізнана про продаж даного автомобіля, оскільки позивачка заперечує вказану обставину, доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надано. Таким чином, оскільки відповідачем поза волею позивачки відчужено автомобіль, який був придбаний подружжям під час шлюбу, вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, і на користь позивачки підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного автомобіля. Враховуючи те, що позивачка не ставить вимогу про витребування автомобіля із чужого незаконного володіння, виділення майна в натурі, чи повернення їй вказаного автомобіля, тому вимога про стягнення грошової компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. Суд не приймає до уваги вартість автомобіля, вказану у договорі купівлі-продажу № 7141/2021/2874768 від 23.10.2021 року, який оформлений в Сервісному центрі № 7143 РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області.- 70 000 грн., оскільки вказана вартість визначена сторонами договору за домовленістю і не є дійсною ринковою вартістю спірного автомобіля. Крім того дана вартість визначена станом на 2021 рік. Суд вважає належним доказом вартості спірного майна консультацію №08-17 від 29.08.2023, надану суб`єктом оціночної діяльності стосовно вартості саме даного автомобіля, оскільки в ньому значиться обрана методика та метод дослідження, приведені належні розрахунки та інші необхідні відомості, враховано рік випуску автомобіля та застосовано порівняльний метод для визначення вартості спірного майна подружжя, відповідачем не заявлялося клопотання про призначення експертизи з метою спростування вказаного висновку експерта, інші докази щодо вартості автомобіля на час його поділу також не надано. Крім того така вартість визначена на час більш наближений до часу поділу спірного автомобіля - 2023 рік. Стосовно стягнення компенсації за легковий причіп суд вважає стягнути його вартість виходячи з визначеної Висновком №5/23 по визначенню вартості транспортного засобу, відповідно до якого вона становить 12613грн. Відтак стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] грошова компенсація вартості частки транспортного засобу марки GEELY JL7162, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] в розмірі 63448,95грн. (126897,90грн. : 2) та грошова компенсація вартості частки автомобільного причіпу КРД 0501100, 2016 року випуску, д.н.з. [NUMBER] у розмірі 6306,50грн. (12613грн. : 2). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених зустрічних позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення зустрічного позову частково, з наведених вище мотивів та підстав. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч. 1,2, 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивачем за первісним позовом [PERSON] сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 2147,20грн. (1073,60грн.+1073,60грн.). Оскільки суд дійшов переконання про задоволення позову, вказана сума підлягає стягненню з [PERSON] . Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу, суд доходить до наступного висновку. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником позивача подано до суду копію договору про надання правової допомоги, ордер на надання правничої допомоги, квитанція про оплату обумовленої суми гонорару та розрахунок вартості фактично виконаних робіт. Разом з тим з вказаного розрахунку вбачається що до нього включено «підготовку заяви від 29.02.2024 про слухання цивільної справи у відсутність представника позивача», проте така заява подана не була і представник позивача був присутній у судовому засіданні. Відтак сума вартості даної роботи підлягає вирахуванню з загального розміру витрат на правову допомогу, а тому, з урахуванням заперечень відповідачки про стягнення таких витрат та наведеного вище, судові витрати на оплату послуг правової допомоги підлягають стягненню з відповідачки у розмірі 16020,00грн. Також представник позивача зазначив, що ним понесено витрати на проведення відповідних оціночних експертиз, на підтвердження чого надані відповідні висновки та квитанції про оплату таких витрат на загальну суму 2000,00грн. (1500грн. +500грн.), тому вказані витрати підлягають до стягнення. Щодо витрат на здійснення копіювання, то такі витрати стягненню не підлягають, оскільки нормами чинного законодавства їх компенсація не передбачена. Крім того позивачкою за зустрічним позовом було сплачено судовий збір за чотири вимоги майнового характеру у сумі 4292,40грн. Оскільки суд прийшов до переконання про часткове задоволення зустрічного позову (дві вимоги майнового характеру), то судовий збір за вказані вимоги підлягає стягненню з відповідача за зустрічним позовом в сумі 2147,20грн. (1073,60грн.+1073,60грн.) Враховуючи наявність між сторонами взаємного обов`язку щодо відшкодування судових витрат (витрат на оплату судового збору у сумі 2147,20грн.),суд вважає за потрібне провести зустрічне зарахування таких сум.

Outcome: partial