Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь 3% річних у розмірі 1269,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 5 805,83 грн., а також судові витрати. Позовна заява обґрунтована тим, що заочним рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 18.01.2017 позовні вимоги ПрАТ «СК «ВУСО» задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь ПрАТ «СК «ВУСО» в порядку регресу витрати, пов`язані з виплатою страхового відшкодування, у сумі 6 212,39 грн. та судовий збір у розмірі 1 378,00 грн. 27.12.2017 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] було укладено Договір про відступлення права вимоги №27/12/2017, відповідно до якого ПрАТ «СК «ВУСО» відступило, а ФОП [PERSON] набув право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору, у тому числі право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом №АІ/3691885 від 14.10.2014 року, укладеним з [PERSON] 17.04.2018 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва було замінено стягувача ПрАТ «СК «ВУСО» на його правонаступника ФОП [PERSON] . 03.03.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Яцишиним А.М. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] щодо примусового виконання зазначеного рішення суду. Станом на день звернення з вказаним позовом вищевказане рішення суду не виконано, а тому позивач вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних за період з 19.01.2017 по 09.11.2023. Ухвалою судді від 16.11.2023 було відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, відзив на позов не подав. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, категорію та складність справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили 29.01.2017, позовні вимоги ПрАТ «СК «ВУСО» задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь ПрАТ «СК «ВУСО» в порядку регресу витрати, пов`язані з виплатою страхового відшкодування, у сумі 6 212,39 грн. та судовий збір у розмірі 1 378,00 грн. Вказаним рішенням встановоено, що 17.07.2015 в місті Києві сталася дорожньо-траспортна пригода за участю забезпеченого автомобіля Hyundai ix35, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля Chevrolet Aveo, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 02.09.2015 [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Hyundai ix35- [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО» за Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/3691885 від 10.10.2014. ПАТ «СК «ВУСО» сплатило на користь [PERSON] страхове відшкодування в сумі 6212,39 грн. Встановлені судом обставини не підлягають доказуванню у відповідності до положень ч.4 ст.82 ЦПК України. 27.12.2017 між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] було укладено Договір про відступлення права вимоги №27/12/2017, відповідно до якого ПрАТ «СК «ВУСО» відступило, а ФОП [PERSON] набув право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору тому числі право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом №АІ/3691885 від 14.10.2014 року, укладеним з [PERSON] 17.04.2018 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва замінено стягувача ПАТ СК «ВУСО» на його правонаступника - ФОП [PERSON] у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва у цивільній справі № 756/9480/16-ц від 18.01.2017 за позовом ПАТ СК « ВУСО» до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 6 212,39 грн. та судового збору 1378,00 грн. 03.03.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Яцишиним А.М. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] щодо примусового виконання зазначеного рішення суду. Згідно інформації, яка міститься в Автоматизованій системі виконавчого провадження за посиланням: https://asvpweb.minjust.gov.ua вказане виконавче провадження має статус не завершено. Відповідно до вимог ст.124 Конституції України та ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб, громадян і підлягають виконанню на всій території України. Грошові зобов`язання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п`ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з правовою позицією Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.01.2020 р. у справі № 924/532/19 право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Так, Верховний Суд у постанові по справі №910/11249/17 від 07.02.2017 зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Частиною 5 ст. 11 ЦК України передбачено можливість виникнення грошового зобов`язання на підставі судового рішення, а відтак і застосування до боржника, що прострочив виконання такого зобов`язання, негативних наслідків, установлених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, відступаючи від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року справа № 6-2759цс15 та від 02 березня 2016 року справа № 6-2491цс15, дійшла висновку, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Під час слухання справи судом встановлено, що у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем після ухвалення рішення та набрання ним законної сили. Якщо рішення не виконано в установленому законом порядку, прийняття судом рішення не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, так як грошове зобов`язання виникло між сторонами з факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Як вбачається зі змісту позовної заяви, а також з наданого позивачем розрахунку, останній просить стягнути з відповідача [PERSON] 3% річних та інфляційні втрати, нараховані за невиконання грошового зобов`язання за період з 19.01.2017, тобто з наступного дня після ухвалення рішення Оболонського районного суду м. Києва у справі №756/9480/16, та до дня подання позовної заяви , тобто до 09.11.2023. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Таким чином, саме заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили 29.01.2017, встановлений розмір матеріальних збитків, які присуджені в порядку зворотної вимоги, а тому саме з набранням рішенням законної сили, у позивача виникло право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. З урахуванням наведеного, суд вважає необхідним частково задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути з [PERSON] 3% річних, нарахованих на прострочену суму заборгованості, та інфляційні втрати за період з 30.01.2017 по 09.11.2023 у сумі 1263,00 грн. та 5 805,83 грн. За ч.1, ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. При звернені у суд із даним позов позивачем сплачений судовий збір в сумі 858,88 грн. Відповідності до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу по даній справі позивачем надано наступні копії документів: Договір про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019, відповідно до якого адвокат Самойленко П.М. надає правову допомогу, яка складається зі аналізу судової практики, складання позовної заяви та підготовки документів, супроводу та контролю судової справи; Додаткова угода № 162 від 17.08.2023 до Договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019; Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 17.08.2023 до Договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019, відповідно до яких вартість наданих послуг складає 2 900,00 грн. Вказана сума була сплачена позивачем, що підтверджується платіжною інструкцією № P24AP24A1582362291D5045 від 17.08.2023. Таким чином, суд вважає доведеним витрати позивача на правничу допомогу адвоката в сумі 2900,00 грн. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на викладене, ураховуючи складність та значення справи для сторін, обсяг проведеної роботи представником позивача, який підтверджений належними та допустимими доказами, у зв`язку з частковим задоволенням позову, а також ціну позову та розмір фактично задоволених вимог, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 897,68 грн. Крім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial