Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

В січні 2024 року позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою про стягнення з відповідачки заборгованості за Договором про надання грошових коштів у позику № 2918951 від 09.02.2022 року у розмірі 57 695,75 грн. та судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.02.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено Договір про надання коштів у позику № 2918951. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за Кредитним договором виконало та надало позичальникові грошові кошти. 23.05.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ КАПІТАЛ» було укладено Договір факторингу № 01.02-25/23. Відповідно до Додатку 1 (Реєстру боржників) до Договору факторингу, заборгованість [PERSON] за кредитним договором (станом на дату відступлення вимоги) складала 57 695,75 грн. В свою чергу, позичальник на користь нового кредитора жодних платежів на дату подання позовної не здійснювала, а тому позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за Кредитним договором та судові витрати. 12 січня 2024 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача подав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, щодо ухвалення судом заочного рішення не заперечив. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, заяв, клопотань або відзиву до суду не направила. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Ознайомившись та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 09.02.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено Договір про надання коштів у позику № 2918951 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». 09.02.2022 року ТОВ «Лінеура Україна» направило [PERSON] пропозицію (оферту) укласти Договір про надання коштів у позику № 2918951 після заповнення відповідачем відповідної електронної заявки на отримання фінансового кредиту на сайті в мережі інтернет. 09.02.2022 року [PERSON] прийняла пропозицію (оферту) щодо укладання Договору № 2918951, на у мовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «Лінеура Україна» направило [PERSON] , через телекомунікаційну систему, одноразовий ідентифікатор В145, котрий боржником було введено/відправлено. Відповідно до п. 1.2 Договору на умовах, встановлених Договором, Товариство зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за Кредитним договором виконало та надало позичальнику грошові кошти. 23.05.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ КАПІТАЛ» було укладено Договір факторингу № 01.02-25/23, відповідно до умов якогоПервісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору, а Новий кредитор набуває права вимоги Первісного кредитора за Кредитними договорами та сплачує Первісному кредитору за відступлення права вимоги, грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні Договору факторингу у порядкута строки встановлені Договором факторингу. Відповідно до Додатку 1 (Реєстру боржників) до Договору факторингу, заборгованість [PERSON] за кредитним договором (станом на дату відступлення вимоги) складала 57 695,75 грн. Таким чином, в порушення умов кредитного договору а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як зазначено в частині 1статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону. Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення поверненім чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення, частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Даних, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за цим кредитним договором у добровільному порядку відповідачем за час розгляду справи в суді не надано. Крім того, суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Враховуючи викладене суд вважає звернення позивача правомірним, відповідач переконливих заперечень на позов не подав, доводи позивача не спростував, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Правомірним суд визнає і вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат в повному обсязі, оскільки такі вимоги відповідають ст. 141 ЦПК України та підтверджуються наявним в матеріалах справи платіжним дорученням.

Outcome: approved