Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~13.12.2023 позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позов, в обґрунтування якого вказав, що [PERSON] вчинив крадіжку майна, а саме телевізорів на загальну суму 32899,61 грн. Майно належить позивачу. Вироком суду засуджено [PERSON] за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Окрім того, діями [PERSON] спричинено позивачу моральну шкоду. В обґрунтування моральної шкоди позивач вказує, що ці обставини дуже сильно вплинули на його моральний стан, він зазнав значних хвилювань та страждань, все це вплинуло на його здоров`я, він змушений був звертатись за медичною допомогою до лікаря та проходити курс лікування, на сьогоднішній день позивач продовжує вживати ліки та постійно звертається за консультаціями до лікарів. У зв`язку з чим позивач просить стягнути матеріальні збитки, спричинені злочином у розмірі 32899,61 грн та моральну шкоду 30\~000 грн. Відповідно до частини сьомої статті 147\~Закону України "Про судоустрій і статус суддів",\~враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану,\~Вища рада правосуддя рішенням\~від 20.04.2023 № 399/0/15-23\~змінив територіальну підсудність судових справ Ізюмського міськрайонного суду Харківської області на\~Дзержинський районний суд м. Харкова. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.12.2023 позовну заяву передано в провадження судді Семіряд І.В. 14.12.2023 на виконання вимог ч. 6, 8 ст. 187 ЦПК України суддею було витребувано інформацію з Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця перебування та місця проживання відповідача. 14.12.2023 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкрито спрощене провадження у справі, призначено судове засідання. 09.01.2024 від позивача, засобами поштового зв`язку, надійшла заява про розгляд справи без участі позивача, позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного: Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази\~ подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів\~\~змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.04.2023 №185/10538/22, зокрема, [PERSON] визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст.185 КК України. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11.09.2023 вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.04.2023 щодо [PERSON] змінено в частині призначеного покарання. Отже, вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.04.2023 №185/10538/22, у незміненій частині, набрав законної сили 25.04.2023. Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області встановлено, що [PERSON] , в період часу з 06.03.2022 по 15.04.2022, точний час в ході судового розгляду не надалось можливим встановити, у період дії воєнного стану, поширеного на території України, коли підрозділи збройних сил та інших військових формувань Російської Федерації продовжують агресивну війну проти України та повномасштабне вторгнення в Україну з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, будучи обізнаним про Указ Президента України №64/2022 про ведення воєнного стану в Україні від 24.02.2022, достовірно знаючи, що в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] , ніхто на даний час не проживає, за попередньою змовою з групою військових окупаційних військ рф, лнр, днр, особи яких встановити на даний час не надалось можливим, реалізуючи свій умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, проник до будинку за вказаною адресою та таємно викрав наступне майно: телевізор ТМ «MYSTERY MTV-3029LT200223», вартістю 2610 грн. 56 коп., телевізор ТМ «SAMSUNG QLED 55» QE55Q60AAUXUA вартістю 27739 грн. 05 коп., домашній кінотеатр ТМ «Genius GHT-S200», вартістю 2550 грн. 00 коп. За правилами ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, обставини того, що діями [PERSON] було спричинено матеріальні збитки [PERSON] не підлягають доказуванню. Тобто, [PERSON] спричинив [PERSON] матеріальні збитки на загальну суму 32899,61 грн. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2\~ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до частин 1, 2\~ст. 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частиною 1\~статті 1177 ЦК України\~передбачено, що, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. З положень абзацу 1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» та абзацу 1п.2постанови Пленуму ВСУ №6від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі. Як вбачається з копії вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області та ухвали Дніпровського апеляційного суду, злочинними діями відповідача [PERSON] позивачу [PERSON] було спричинено майнову шкоду, яка до цього часу не відшкодовані. Ст. 23 ЦК України\~визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Відповідно до частини першої\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року\~\~\~№ 4, на осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно (взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром), відповідно до статей\~174,\~451 ЦК України\~покладається солідарна відповідальність по її відшкодуванню. Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення\~статті 2\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у cправі «Енерюлдіз проти Туреччини»). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов`язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі «Во проти Франції»). Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для їх предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. З огляду на викладене, суд вважає, що неправомірними діями відповідача [PERSON] позивачу [PERSON] завдано моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у порушенні його нормальних життєвих зв`язків, що потягло за собою додаткові зусилля для їх відновлення. Викладені обставини вплинули на моральний стан позивача, він зазнав значних моральних хвилювань та страждань, це вплинуло на його здоров`я, у зв`язку з чим позивач змушений звертатись до лікаря та проходити курс лікування, що підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 25.10.2023, де вказано, що після значних емоційних хвилювань у [PERSON] загострились хронічні захворювання. Позивач перебуває на диспансерному обліку з діагнозом гіпертонічна хвороба І-ІІ ст. Враховуючи обставини справи, завдані [PERSON] страждання, що позивач тривалий час не може отримати компенсацію матеріальних збитків, спричинені кримінальним правопорушення, вчиненим [PERSON] , а також виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, які полягають у тому, що винна особа повинна очікувати настання для неї несприятливих наслідків, які, зокрема, виражаються у відшкодуванні у достатньо значному розмірі моральної шкоди, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме моральна шкода підлягає відшкодуванню у розмірі 10 000 грн. Позивач при звернені до суду звільнений від сплати судового збору, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial