Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що навесні 2011 року він познайомився з [PERSON] , яка на той час проживала у м. Києві та у них склалися теплі відносини, періодично мали близькі стосунки. 08.06.2011 [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] , проте весілля не було та про вказаний шлюб він дізнався значно пізніше. З 2011 року та тривалий час він постійно спілкувався та опікувався [PERSON] . [INFO] у [PERSON] народився син [PERSON] , якого саме позивач забирав з пологового будинку, в подальшому 07.11.2013 відповідачі за заявою [PERSON] розірвали шлюб. [INFO] у [PERSON] народилася донька [PERSON] , проте так як друга дитина була зачата в зареєстрованому шлюбі, та вже після фактичного розірвання шлюбу судом, і друга дитина, відповідно, була записана в порядку ст. 122 СК України. Таким чином батьком обох дітей у актових записах про народження був записаний відповідач [PERSON] . Другу дитину також саме позивач забирав з пологового будинку. Відповідача [PERSON] ніколи не бачив біля Ірини. З 2013 року він та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народилася донька [PERSON] , яку відповідачка записала в порядку ст. 135 СК України. Та батьківство позивача відносно доньки [PERSON] можливо встановити в позасудовому порядку. [PERSON] вагітна четвертою дитиною, яка також є позивача та відповідно ними прийнято рішення про одруження. Коли [PERSON] завагітніла четвертою дитиною, то позивач став все частіше помічати, що двоє дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) дуже схожі на нього, тому він вирішив серйозно поговорити з [PERSON] про те, хто є їхнім батьком. В один з днів відповідач [PERSON] повідомила позивачу, що дійсно він є батьком і сина [PERSON] і доньок [PERSON] і [PERSON] , а вона не говорила йому про це з особистих міркувань. Отже, справжнім батьком [PERSON] та [PERSON] є саме позивач, а не [PERSON] , який вказаний батьком у свідоцтвах та у актових записах про народження. Позивач бажає встановити своє батьківство щодо всіх його дітей у зв`язку з чим звертається до відповідачів з даним позовом. З огляду на зазначене позивач просить визнати його батьком дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , народжених [PERSON] , [INFO] . А також просить відповідному відділу державної реєстрації актів цивільного стану управління Міністерства юстиції внести зміни до актового запису №840 від 14 березня 2012 року, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про народження дитини [PERSON] , [INFO] , та до актового запису №1022 від 20 березня 2014 року, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м.Києві, про народження дитини [PERSON] , [INFO] , а саме: вказати у відомостях про батьківство батьком [PERSON] , [INFO] , прізвище дітей змінити з « [PERSON] » на « [PERSON] », а по батькові з « [PERSON] » та « [PERSON] » на « [PERSON] » та « [PERSON] » відповідно. Відомості про батьківство [PERSON] виключити. 25.01.2024 ухвалою суду за клопотанням представника позивача до участі у справі залучено третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). 26.01.2024 через систему «Електронний суд» від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання, в якому вона повідомляє суд про те, що 11.01.2024 сторони [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №6), відповідач [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . 06.02.2024 через систему «Електронний суд» від представника позивача [PERSON] надійшла заява про залишення однієї вимоги без розгляду, а саме про визнання батьківства стосовно дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою попереднього судового засідання від 19.02.2024 позовну вимогу позивача [PERSON] про визнання батьківства стосовно дитини [PERSON] залишено без розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник позивача зазначила, що діти [PERSON] перебувають на повному утриманні [PERSON] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні був допитаний в якості свідка, який підтвердив, що він є батьком [PERSON] , з відповідачкою [PERSON] проживає з середини 2011 року, він її відвозив і забирав з пологового будинку, діти знаходяться на його повному утриманні. Спілкування відповідача [PERSON] з [PERSON] не було з 2011 року. Відповідач [PERSON] ніяких прав на дітей не заявляв, аліментів не сплачував, допомоги не надавав. Відповідачка [PERSON] подала заяву про визнання позовних вимог, згідно якої вона підтверджує та повністю визнає заявлені позивачем позовні вимоги, просить суд задовольнити позов, справу просила розглядати без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Від третіх осіб, що не заявлять самостійних вимог на предмет спору, заяв не надходило. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, заслухавши позивача та його представника, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 червня 2011 року (а.с. 5), який заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.11.2013 було розірвано (а.с. 7). Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 1022, батьком дитини є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а.с. 8). Позивач стверджує, що він є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] , проте, оскільки дитина була зачата в зареєстрованому шлюбі, тому після розірвання шлюбу судом батьком дитини в порядку ст. 122 СК України було записано [PERSON] . Відповідно до ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини гуртуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 122 СК України дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружки. Відповідно до ст. 133 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини. Згідно ч. 1 ст. 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях. При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц (провадження № 61-14438св18) вказано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Отже, для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема, призначення судової медичної генетичної експертизи. Позивачем надано в якості доказу Результат дослідження №41479 Аналіз ДНК на батьківство [PERSON] та дитини [PERSON] від 02.02.2024, проведений медико-генетичним центром «Мама Папа» (Ліцензія МОЗ № 1168 від 03.10.2016), згідно якого ймовірність батьківства 99,9999999996% (а.с.61). Проте, у зв`язку з належністю цього медико-генетичного центру до господарського товариства приватної форми власності та не належності до суб`єктів судово-експертної діяльності суд не може прийняти до уваги зазначений аналіз ДНК в якості належного доказу. Крім цього в самому результаті дослідження №41479 медико генетичного центру «Мама Папа» зазначено: «Оскільки аналіз виконувався для особистого користування, без ідентифікації учасників, результат не може використовуватись в суді як доказ про наявність або відсутність родинного зв`язку» (а.с.61). У той же час позивач не заявляв клопотання про проведення судово-медичної генетичної експертизи для встановлення кровного споріднення з дитиною [PERSON] . Будь-яких інших доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, позивачем суду не надано. За приписами ч.2 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідачкою [PERSON] подано заяву про визнання позову. Однак суд не приймає визнання відповідачкою позову, оскільки таке визнання суперечить інтересам неповнолітньої дитини [PERSON] . З урахуванням викладеного, суд при вирішені спору у цій справі виходить із пріоритетного для цього спору принципу забезпечення інтересів дитини. Статтею 8 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, отримання відомостей стосовно аспектів індивідуальності особи та життєво важливий інтерес, що підпадає під дію Конвенції, - право на достовірну інформацію про одну із невід`ємних складових своєї ідентичності, наприклад, особи батьків, - сприяє розвитку людини (справа «Мікуліч проти Хорватії» [Mikuliжc v. Croatiа] від 7 лютого 2002 року, № 53176/99, п. 54, 64). Отже, народження дитини та, особливо, умови її появи на світ, є невід`ємною складовою частиною приватного життя дитини та, у подальшому - дорослої людини, підпадають під дію статті 8 Європейської конвенції про права людини, яка також підлягає застосуванню у цій справі. Таким чином, аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов [PERSON] про визнання батьківства не підлягає задоволенню за недоведеністю, оскільки позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на доведення кровного споріднення між ним та дитиною [PERSON] .

Outcome: dismissed