Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-14 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У грудні 2023 року позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Зінченко І.О. звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати автомобіль марки Фіат, модель Тіпо, 2019 року випуску, державний номер [NUMBER] спільним майном подружжя; визнати у власність [PERSON] автомобіль та стягнути на її користь 1/2 ринкової вартості автомобіля в розмірі 200 000,00 грн; стягнути судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що 20 вересня 2014 року між сторонами укладено шлюб. Від спільного шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі сторонами придбано автомобіль марки Фіат, модель Тіпо, 2019 року випуску, державний номер [NUMBER] . У зв`язку з розірванням шлюбу не зможуть користуватися спільно набутим під час шлюбу майном, відповідач не бажає вирішити спір мирним шляхом. У зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду. Рух справи На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 13 грудня 2023 року справу передано на розгляд судді Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду на 08 лютого 2024 року. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року витребувано у Головного сервісного центру МВС України інформацію щодо власником транспортного засобу марки «Фіат», модель Тіпо, державний номерний знак [NUMBER] , 2019 року випуску. В судове засідання сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені судом належним чином. 07 лютого 2024 року відповідач надав до суду заяву про визнання позовних вимог. 11 березня 2024 року представник позивача - адвокат Зінченко І.О. надала до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Суд ухвалив проводити розгляд без участі сторін. В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звуко записувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Оскільки, визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів будь-яких осіб, суд його приймає. Дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Фактичні обставини справи Судом встановлені наступні обставини та правовідносини між сторонами. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, 20 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Після укладання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». За час спільного шлюбу подружжям придбано автомобіль марки Фіат, модель Тіпо, 2019 року випуску, державний номер [NUMBER] , який є спільною власністю подружжя. Як вбачається з листа Головного сервісного центру від 13 лютого 2024 року, згідно з наявною станом на 16 лютого 2024 року в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів інформацією, автомобіль маркиФіат, модель Тіпо, 2019 року випуску, державний номер [NUMBER] , легковий седан-В, білого кольору, VIN-код [NUMBER] з 05 серпня 2023 року по теперішній час зареєстрований на праві власності на ім`я [PERSON] . Сторонами в судовому засіданні визнано та не підлягає доведенню, що автомобіль марки Фіат, модель Тіпо, державний номер [NUMBER] є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] , що придбаний в період шлюбу. Спір між сторонами виник з приводу поділу майна подружжя набутого під час шлюбу. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. За приписами ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує (зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц). Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п. 23 постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Під час поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом встановлено та не оспорювалося сторонами, що автомобіль марки Фіат, модель Тіпо, 2019 року випуску, державний номер [NUMBER] придбано в період шлюбу за спільні кошти подружжя, у зв`язку з чим є спільно набутим майном подружжя [PERSON] . Згідно норм чинного законодавства у відповідності до вимог ст. 60,70 СК України, позивач по справі [PERSON] , як дружина має право на частину спірного автомобіля. Під час розгляду справи сторони не заперечували вартість автомобіля в розмірі 400000,00 грн. Отже, частина вартості автомобіля становить 200000,00 грн. Спір стосовно вартості майна, що підлягає поділу між сторонами відсутній. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що наявними в матеріалах справи доказами доведений факт, що спірний автомобіль було відчужено на підставі договору купівлі- продажу від 05 серпня 2023 року, тому вимога про визнання його власністю за відповідачем [PERSON] не підлягає задоволенню. Враховуючи те, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя, відчужений відповідачем, за що він отримав грошові кошти, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості частки автомобіля, що становить 200000,00 грн. Судові витрати Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач при зверненні до суду з позовм сплатила судовий збір в розмірі 2000,00 грн, що підтверджується квитанціє про сплату № 6852-1771-1691-4700 від 11 грудня 2023 року. Враховуючи положення ст. 142 ЦПК України та те, що відповідач визнав позов, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1000,00 грн, а з державного бюджету підлягає поверненню позивачу судовий збір в розмірі 1000,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19). Також, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат які сторона сплатила або має сплатити у зв?язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем долучено до матеріалів справи договір про надання правничої допомоги № 46 від 10 листопада 2023 року, додаткову угоду № 2 до Договору про надання правничої допомоги № 46 від 10 листопада 2023 року, в якій зазначено перелік наданих послуг, їх вартість та терміни оплати та Акт надання послуг № 11/12-2 від 11 грудня 2023 року на суму 8000,00 грн. Дослідивши надані стороною позивача докази на підтвердження вищевикладених обставин, судом встановлено відсутність документів, що свідчать про оплату витрат на правову допомогу, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, зокрема, квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо, які б засвідчували факт того, що позивач дійсно поніс витрати на правничу допомогу. Ні позивач, ні його представник доказів понесених судових витрат на правничу допомогу не надали та не зробили заяви про подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Тому відсутні підставі для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial