Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом (Т. 1 а.с. 1-4, 230-239) та просить суд: - стягнути з Комунального підприємства «Таращаблагоустрій» на користь [PERSON] невиплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше 27659,69 грн. (двадцять сім тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять гривень 69 копійок); - стягнути з Комунального підприємства «Таращаблагоустрій» на користь [PERSON] середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, але не більш як за шість місяців, в розмірі 169799,52 грн. (сто шістдесят дев`ять тисяч сімсот дев`яносто дев`ять гривень 52 копійки). - стягнути з Комунального підприємства «Таращаблагоустрій» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн (чотири тисячі гривень 00 копійок). В обґрунтування позову представник позивачки зазначав, що 01.11.1996 року позивачка уклала трудовий договір з Таращанською РТС та була прийнята на посаду касира- контролера, остання була реорганізована в КП «Таращатепломережа», де вона працювала на посаді головного бухгалтера з 16.01.1999 року. Таращанською міською радою 27.06.2023 року прийнято Рішення № 6285-43-VІІІ «Про припинення Комунального підприємства Таращанської міськради «Таращатепломережа»», яким КП «Таращатепломережа» припинено в результаті реорганізації шляхом приєднання до КП «Таращаблагоустрій», вказаним рішенням було створено відповідну комісію з припинення підприємства та визначено, що КП «Таращаблагоустрій» є правонаступником КП Таращанської міськради «Таращатепломережа» і до комісії з реорганізації переходить повністю управління юридичною особою, яка припиняється. 27.06.2023 року позивачці було вручено попередження про звільнення з займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України в зв`язку із припиненням підприємства і повідомлено, що звільнення відбудеться 27.08.2023 р. з одночасною виплатою вихідної допомоги у вигляді середньомісячного заробітку. 27.08.2023 року позивачці жодного наказу не було вручено, нарахування вихідної допомоги не було проведено. 31.08.2023 року позивачка звернулася за роз`ясненнями до керівника і їй було повідомлено, що вона звільнена 29.08.2023 року. При цьому ні наказу, ні трудової книжки їй вручено не було та розрахункових не видано. На прохання керівника вона продовжувала виконувати свої обов`язки та готувала і подавала податкові звіти, останній з яких нею було подано до податкової 17.10.2023 року. На пропозицію керівника КП «Таращаблагоустрій» позивачка самостійно нарахувала вихідну допомогу та зробила зміни до додатків 4 і 5 до передавального акту і підготовлені документи були передані КП «Таращаблагоустрій» з листом від 18.10.2023 року № 993/03-06 до виконавчого комітету Таращанської міської ради. Відповідач листом від 25.10.2023 року №440 -вих. повідомив позивачку, що не володіє інформацією щодо наказів про її звільнення, так як вона працювала в КП «Таращатепломережа», а в передавальному акті не зазначено кредиторської заборгованості по виплаті їй вихідної допомоги, тому ніяких обов`язків по виплаті розрахункових та вихідної допомоги у відповідача перед нею не має. Про те, що позивачку звільнено 29.08.2023 року, вона дізналася 30.08.2023 року з розмов між керівниками, наказу про звільнення їй до цього часу не вручено. Відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів та визначеної вихідної допомоги при скороченні працівника. Сума невиплаченої позивачці вихідної допомоги складає 27659,69 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільнені позивачки, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за період затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців, з 30.08.2023 року по 29.02.2024 року в розмірі 169799,52 грн. У поданому\~відзиві на\~позовну заяву\~(Т.1\~а.с.\~50-54) представник відповідача директор КП «Таращаблагоустрій» Веремієнко В.Г. заперечувала проти позову та прохала відмовити у його задоволені. Так, з 16.01.1999 року по 29.08.2023 року позивачка перебувала на посаді головного бухгалтера Комунального підприємства Таращанської міської ради «Таращатепломережа». Рішенням Таращанської міської ради № 6285-43-VІІІ від 27.06.2023 року «Про припинення Комунального підприємства Таращанської міськради «Таращатепломережа»», КП «Таращатепломережа» припинено в результаті реорганізації шляхом приєднання до КП «Таращаблагоустрій» та утворено комісію з його припинення, а позивачку включено до її складу як секретаря комісії, що є свідчить про обізнаність позивачки про заплановане вивільнення працівників в порядку ст. 40 КЗпП України та обов`язком роботодавця здійснити розрахунки при звільненні таких працівників. 29.08.2023 року позивачку було звільнено з посади головного бухгалтера Комунального підприємства Таращанської міської ради «Таращатепломережа» на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з скороченням штату працівників підприємства. Станом на дату звільнення позивачки обов`язок виконання трудового законодавства, зокрема положень ст. 47 КЗпП України, здійснювався Комунальним підприємством Таращанської міської ради «Таращатепломережа», з яким вона перебувала в трудових відносинах, тому відповідач не володіє інформацією щодо вручення їй копії наказу про її звільнення та повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. Стверджує, що саме позивачка, як єдиний працівник, що здійснював бухгалтерський облік, мала сформувати повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, що підлягали їй до виплати. Відповідно до Книги обліку руху трудових книжок КП «Таращатепломережа», трудову книжку позивачці було видано особисто під підпис 29.08.2023 в день звільнення, тому заперечує проти твердження позивачки про її необізнаність щодо факту звільнення. Зауважує, що 17.10.2023 року позивачкою подано звітність у зв`язку з виконанням нею обов`язків члена Комісії з реорганізації, а не посадових обов`язків головного бухгалтера Комунального підприємства Таращанської міської ради «Таращатепломережа», як стверджує позивачка, яке згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань припинено 19.10.2023 року. Рішенням Таращанської міської ради № 6583-50-VІІІ від 29.08.2023 року «Про затвердження передавального акта Комунального підприємства Таращанської міської ради «Таращатепломережа»» затверджено передавальний акт від 28.08.2023 року щодо майна, усіх прав та обов`язків КП «Таращатепломережа», що переходять правонаступнику - КП «Таращаблагоустрій», який не містить інформації про наявність заборгованості КП «Таращатепломережа» перед позивачкою, до того ж Додаток 5 до передавального акта «Кредиторська заборгованість КП «Таращатепломережа» станом на 28.08.2023 року подано на затвердження Таращанської міської ради за підписом позивачки, як головного бухгалтера. Звертає увагу, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 75895,24 грн, заявлена в позові, не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, і при його встановленні необхідно враховувати висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Стверджує, що КП «Таращаблагоустрій» у трудових відносинах з [PERSON] не перебувало, тому обов`язку здійснити розрахунок при звільненні позивачки у відповідача не виникало, а відомості щодо наявності кредиторської заборгованості відсутні, у зв`язку з чим заперечує проти стягнення з відповідача вихідної допомоги в розмірі 27659,69 грн. Надані позивачкою копії журналу відомостей нарахування заробітної плати вважає неналежним доказом, оскільки записи внесено не розбірливо, а копія відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, не підтверджує наявність заборгованості по виплаті саме вихідної допомоги. Зважаючи на те, що відповідач не здійснював розрахунку позивачки при звільненні, та на відсутність кредиторської заборгованості згідно передавального акту, вважає, що будь-яка вина підприємства з прострочення здійснення розрахунку відсутня, оскільки не доведено факту наявності боргу КП «Таращаблагоустрій» перед позивачкою та відсутнє будь-яке документальне підтвердження наявності заборгованості з виплати вихідної допомоги. Заперечує проти задоволення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки позивачка документально їх не підтвердила. У поданому запереченні на відзив (а.с. 135-136) позивачка зазначила наступне. Так, доводи відповідача про те, що її призначено секретарем Комісії з реорганізації, тому вона сама мала вирішити усі спірні питання, спростовуються тим, що вона не мала жодного права приймати якісь рішення. Твердження відповідача про те, що позивачка отримала трудову книжку, за яку розписалася в журналі, не відповідає дійсності і може бути спростовано за допомогою експертизи, як не відповідає дійсності твердження про вручення їй наказу про звільнення. Посилання відповідача на передавальний акт від 28.08.2023 року, в який позивачкою не включено її вихідну допомогу при звільненні, спростовуються тим, що позивачку звільнено 29.09.2023 року, ще й без її відома, тому вона не могла включити суму вихідної допомоги до вказаного акта. Всупереч звинуваченням відповідача вважає, що діяла добросовісно, не зловживала своїм правом, не завдавала шкоди, адже до жовтня виконувала свої обов`язки, подавала звітність, тоді як з нею повелися неправомірно: не поставили до відома про її звільнення, не вручили про це наказу, не видали наказ про виплату вихідної допомоги та не виплатили її. Позивачка наполягає, що 27.08.2023 року жодного наказу їй вручено не було, 31.08.2023 року їй було повідомлено, що є наказ про її звільнення від 29.08.2023 року, який їй не вручено, наказу про виплату їй вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку не приймалося або їй про нього також нічого не відомо. Без такого наказу вона самостійно не могла нарахувати вихідну допомогу чи включити її до акту прийому-передачі. Вважає, що всі заперечення відповідача щодо наявності боргу КП «Таращаблагоустрій» перед позивачкою є безпідставними, оскільки згідно з рішенням Таращанської міської ради № 6285-43-VІІІ від 27.06.2023 року відповідач є правонаступником і реорганізація відбулась шляхом приєднання. У поданому запереченні (на відповідь на відзив (а.с. 151-154)) представник відповідача зазначила наступне. Щодо пояснень позивачки про наявність у відзиві на позовну заяву відомостей про те, що вона як секретар комісії з припинення КП «Таращатепломережа» самостійно мала вирішити спірні питання, роз`яснює, що зазначення у відзиві відомостей про входження позивачки до Комісії з припинення КП «Таращатепломережа» як секретаря комісії та, що додаток 5 до передавального акта «Кредиторська заборгованість КП «Таращатепломережа» станом на 28.08.2023 року подано на затвердження Таращанської міської ради за підписом позивачки, як головного бухгалтера, мало на меті звернути увагу суду на той факт, що позивачка була обізнана з правовими наслідками припинення підприємства, з яким вона перебувала у трудових відносинах та обов`язком останнього здійснити розрахунок з працівниками, посади яких підлягли скороченню. Стосовно пояснень позивачки про те, що вона не знала про своє звільнення та не могла здійснити розрахунок коштів, що підлягали їй до виплати у зв`язку з скороченням, не отримала наказу про звільнення та власної трудової книжки, у зв`язку з чим вважала, що переведена до КП «Таращаблагоустрій», повідомляє, що відповідач не несе відповідальності за порядок ведення діловодства, в тому числі кадрового та бухгалтерського, що здійснювалось КП «Таращатепломережа». Вважає твердження позивачки про те, що вона продовжувала виконувати обов`язки головного бухгалтера КП «Таращатепломережа» до 17.10.2023 року, нелогічними, враховуючи її ж твердження про те, що факт звільнення став їй відомий 31.08.2023 року. Факт обізнаності позивачки про її звільнення підтверджується і копією заяви, долученою позивачкою до позову, оскільки в тексті даної заяви, датованої 31.08.2023 року, вказано «в зв`язку з моїм звільненням». Вважає, що оскільки позивачка здійснювала опрацювання фінансової документації КП «Таращатепломережа» до 17.10.2023 року, їй мало бути відомо, що в період з 29.08.2023 року по 05.09.2023 року, згідно листа КП «Таращаблагоустрій» № 306 від 29.08.2023 року здійснено переведення працівників КП «Таращатепломережа» до КП «Таращаблагоустрій», до переліку яких позивачку не включено. Твердження позивачки щодо неотримання трудової книжки 29.08.2023 року вважає необґрунтованим та не підтвердженим жодними доказами, крім усних пояснень самої позивачки, тому для підтвердження факту вручення трудової книжки відповідач може спиратися лише на запис в книзі обліку руху трудових книжок КП «Таращатепломережа». Вважає, що відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 20.11.2023 року, які, як стверджує позивачка, містять підтвердження наявності заборгованості по сплаті їй вихідної допомоги, не можуть бути достовірним підтвердженням наявності вказаної заборгованості, оскільки інформація, що в них міститься, потребує уточнення у податкового агента. Оскільки заробітна плата для цілей оподаткування, тобто сума доходу, яка включена до вищевказаних відомостей в графу 6, відповідно до пп. 14.1.48 ПК України включає основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, вважає, що різниця у сумах нарахованого та виплаченого доходу за серпень 2023 року не може бути підтвердженням заборгованості (заборгованості по заробітній платі, заборгованості з виплати компенсації за невідбуту відпустку, тощо). Вважає, що позивачем не доведено факту наявності заборгованості саме по виплаті вихідної допомоги, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. У письмових поясненнях третьої особи по суті справи (а.с. 118-123) Таращанський міський голова [PERSON] зазначив, що Таращанська\~міська рада вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки КП «Таращаблагоустрій» не здійснювало розрахунок позивачки при звільненні, кредиторська заборгованість згідно передавального акту відсутня, тому будь-яка вина відповідача з прострочення здійснення розрахунку відсутня, оскільки не доведено факту наявності боргу у КП «Таращаблагоустрій» перед позивачкою та відсутнє будь-яке документальне підтвердження наявності заборгованості з виплати вихідної допомоги. Позивачка [PERSON] \~ у судовому засіданні позов підтримала. Пояснила, що працювала головним бухгалтером в КП «Таращатепломережа». 27.06.2023 прийшло повідомлення про заплановане звільнення, оскільки в цей же було рішення міськради про приєднання. 28.08.2023 наказ про звільнення не було вручено. 29.08.2023 було засідання Таращанської міської ради щодо затвердження передавального акту. Головою комісії з припинення був директор КП «Таращатепломережа» Білоус, секретарем - вона ( [PERSON] ), в комісії ще була [PERSON] та бухгалтер [PERSON] . 31.08.2023 їй повідомили, що вона звільнена. Вона в цей же день спитала директора, чи вона звільнена. Директор звернувся до техніка [PERSON] , вони пішли писати наказ про звільнення. Вона пішла та написала заяву до директора КП «Таращаблагоустрій», щоб їй виплатили вихідну допомогу. Наказ про звільнення датований 29.08.2023. Розрахунок про належні при звільненні виплати їй не давали. Наказ про звільнення не бачила і не розписувалася за нього. 04.09.2023 вона прийшла на роботу та побачила свою трудову книжку на столі. За отримання трудової книжки вона не розписувалася. Трудова книжка лежала у неї на столі до 17.10.2023. Приїжджала [PERSON] і сказала, що вона ( [PERSON] ) нарахувала вихідну допомогу, що вона і зробила і переробила додатки до передавального акту № 4, 5, які потім передала бухгалтеру «Таращаблагоустрій» Кузьменко. Потім з`ясувалося, що ці додатки треба було віддати у міськраду. 13.10.2023 бухгалтер «Водоканалу» повідомила, що їй не буде виплачено вихідну допомогу. Вона писала скаргу до міського голови і була на прийомі. Вона розписувалася у книзі наказів за повідомлення про звільнення. 28.08.2023 був підписаний передавальний акт. Усі права і обов`язки КП «Таращатепломережа» перейшли до КП «Таращаблагоустрій». В липні 2023 голова КП «Таращаблагоустрій» запевняла, що працівники КП «Таращатепломережа» будуть переведені. Директор КП «Таращатепломережа» також казав, що всі підуть по переведенню. Вона була присутня на засіданні комісії з припинення 29.08.2023 по передавальному акту. Там був присутній також похилий і депутат міської ради. Після засідання комісії пішли на засідання міської ради. Потім сказали, що можемо бути вільними. Вона поїхала на роботу у КП «Таращатепломережа». Ніякого наказу про звільнення 29.08.2023 не видавали, а взагалі він був написаний 31.08.2023. 04.09.2023 було друге засідання комісії, приїхали директор КП «Таращаблагоустрій», директор «Водоканалу». Її позвали, щоб вона доробила додатки до передавального акту і нарахувала вихідну допомогу. 31.08.2023 вона написала заяву до КП «Таращаблагоустрій», щоб видали вихідну допомогу. Вона пішла переробляти бухгалтерські документи. Зробила нарахування, провела за електроенергію, нарахувала собі вихідну допомогу і зробила перерерахування відпускних по Чорнобилю Гнотівському. Потім переробила додатки до передавального акту № 4, 5. Підписав голова комісії і вона як секретар і передала у «Таращаблагоустрій» бухгалтеру. Ще треба було, щоб підписав представник «Таращаблагоустрій» і депутат. Вона чекала на виплату, але її не було. 13.10.2023 в приватній бесіді з головним бухгалтером КП «Таращаблагоустрій» Снісаренко вона дізналась, що їй не буде виплачено вихідну допомогу, оскільки документи треба було подати до міськради, а не в « [PERSON] ». 16.10.2023 написала скаргу до міського голови і записалася на прийом 18.10.2023. Мер сказав звертатися до суду. У загальному відділі міськради вона спитала де її передавальні акти, їй сказали, що направили у «Благоустрій». 19.10.2023 знову написала на КП «Таращаблагоустрій», але відповіді не одержала. На засіданні комісії з припинення 19.08.2023 не обговорювалися питання звільнення. Їй не пропонували іншої роботи. 31.08.2023 від працівника з трудового архіву дізналася, що вона звільнена. Вона 31.08.2023 спитала у директора КП «Таращатепломережа», чи звільнена, він не відповів, а сказав техніку писати наказ, який датований 29.08.2023. Директор Білоус не повідомляв про наявність листа-клопотання про переведення, про цей лист дізналась лише 25.10.2023 у КП «Таращаблагоустрій». Представник позивачки [PERSON] - адвокат Рябчук В.М. у судовому засіданні позов підтримала, в повному обсязі, зазначаючи, що розмір нарахованого середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців з 30.08.2023 року по 29.02.2024 року включно, складає 169799,52 (сто шістдесят дев`ять тисяч сімсот дев`яносто дев`ять гривень 52 копійки). Пояснила, що згідно наказу № 12-ОС від 29.08.2023 року, поданого до суду відповідачем, позивачку звільнено з роботи у зв`язку із скороченням посади, що відповідає підставі, передбаченій п. 1 ст.40 КЗпП України. Для виплати вихідної допомоги звільненому працівнику у розмірі не менше середнього місячного заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України, достатньо наявності факту припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст.40 КЗпП України. Тобто, роботодавець, звільняючи працівника на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України, автоматично має нарахувати та виплатити такому працівникові вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України. Відповідно до статей 47 та 116 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок. Зауважує, що спору між сторонами про розмір допомоги при звільненні немає. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, вважає очевидним право позивачки на виплату їй вихідної допомоги у строк, передбачений ст. 116 КЗпП України. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності у цьому випадку. У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 335/9304/17-ц (провадження № 61- 42966св18) Верховний Суд виснував, що відсутність своєї вини повинен довести роботодавець. Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні» ТПП України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб. При цьому, відповідач не навів жодних доказів, які б виключали його вину у непроведенні розрахунку із позивачкою. Натомість, всі докази у справі, всі обставини справи свідчать про наявність вини відповідача у непроведенні розрахунку із позивачкою. Так, про визнання відповідачем необхідності проведення розрахунку із позивачкою свідчать покази позивачки, не спростовані відповідачем, про те, що 04.09.2023 року на засіданні комісії з припинення їй надано було доручення на підготовку уточненого додатку № 5 до передавального акта від 28.08.2023 року із включенням серед іншого до кредиторської заборгованості підприємства і виплати їй вихідної допомоги при звільненні. При цьому, засідання комісії відбулося після звернення позивачки до відповідача про виплату їй вихідної допомоги при звільненні. Однак, комісія з припинення не подала уточнений додаток №5 до передавального акта від 28.08.2023 року засновнику на затвердження. КП «Таращаблагоустрій», як правонаступник КП «Таращатепломережа», ніяким чином не вирішував питання про виплату вихідної допомоги позивачці. Таращанська міська рада, отримавши звернення позивачки від 16.10.2023 року про виплату їй вихідної допомоги при звільненні разом із уточненими додатками до передавального акта від 28.08.2023 року, як засновник, який виступає від імені власника підприємства, замість ініціювання розгляду питання на позачерговій сесії міської ради, направила звернення для розгляду до КП «Таращаблагоустрій», в той час, як КП «Таращатепломережа» не було виключено із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Зазначене підтверджується письмовими доказами та показами представника третьої особи у судовому засіданні. Вказані обставини свідчать про умисне ухилення від виконання обов`язку щодо виплати вихідної допомоги при звільненні як з боку засновника (власника), так і з боку комісії з припинення, яка виступає від імені роботодавця, і його правонаступника - КП «Таращаблагоустрій». Усі твердження про те, що внаслідок повідомлення про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією підприємства, позивачка знала про те, що її в будь-якому випадку буде звільнено, є такими, що не мають нічого спільного з нормами законодавства про працю. Так, п. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (далі-зміни в організації виробництва і праці). Відповідно до ч. 6 ст. 36 цього ж Кодексу у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). При реорганізації юридична особа також припиняється. Водночас, можливість для звільнення працівників у разі реорганізації підприємства, допускається тільки за умови скорочення штату або чисельності працівників. Право визначити чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому їм органу. При цьому, з пояснень позивачки, представника відповідача, наданих ними у судовому засіданні, стало зрозуміло, що на засіданнях комісії з припинення, на пленарному засіданні міської ради, як засновника (власника), питання скорочення чисельності або штату працівників не розглядалося та відповідні рішення не приймалися. Таким чином, позивачка не знала і не могла знати про наступне її вивільнення. Твердження про обов`язок позивачки без будь-якого розпорядчого документу нарахувати собі виплати при звільненні на якусь певну дату є також необґрунтованими, такими, що суперечать закону. Посилання при цьому на розпорядчий документ, яким було попереджено її про наступне вивільнення суперечать змісту норм КЗпП України. Так, відповідно до статті 49 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Тобто, до попередження про наступне вивільнення не прив`язується чітка дата наступного вивільнення. Основні аргументи у твердженнях про відсутність у відповідача зобов`язань перед позивачкою щодо виплат при звільненні та зобов`язань по відшкодуванню середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку ґрунтовані на тому, що така заборгованість відсутня в акті приймання-передачі, який було складено станом на 28.08.2023 року, та затверджено рішенням Таращанської міської ради 29.08.2023 року та, що на дату звільнення [PERSON] обов`язок виконання трудового законодавства, а саме ст. 47 КЗпП України, здійснювався КП ТМР «Таращатепломережа» і позивачка мала звертатися саме до вказаного підприємства із заявою про виплату розрахункових коштів. Дані аргументи однак були спростовані, крім іншого, також і доказами у справі. Так, як встановлено у судовому засіданні поясненнями представника третьої особи та письмовими доказами у справі, звернення позивачки до міського голови від 16.10.2023 року про виплату їй вихідної допомоги при звільненні разом із уточненими додатками до передавального акта від 28.08.2023 року, було направлено для розгляду за належністю до КП «Таращаблагоустрій», в той час, як КП «Таращатепломережа» не було виключено із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Таким чином, своїми діями засновник (власник) підтвердив, що він визнає, що після затвердження передавального акта від 28.08.2023 року всі права та обов`язки реорганізованого шляхом приєднання КП «Таращатепломережа» перейшли з 29.08.2023 року до правонаступника у процедурі реорганізації - КП «Таращаблагоустрій». Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Оскільки наказ, як підстава для бухгалтерської операції, датовано 29 серпня, то 28 серпня до акту приймання-передачі такі відомості ніяк не могли потрапити. При цьому, комісія з припинення зобов`язана була включити до передавального акта положення про правонаступництво стосовно всіх прав та обов`язків, кредиторів та боржників КП «Таращатепломережа», включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами, відповідно до ст. 107 ЦКУ. З цією метою питання щодо скорочення чисельності або штату працівників, здійснення переведень, в необхідних випадках, необхідно було здійснити до підписання передавального акта. Зазначене є ще одним свідченням вини засновника (власника), який не здійснив контроль за діяльністю комісії з припинення, та уповноваженого ним органу (комісії з припинення КП «Таращатепломережа»). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) вказано, що при реорганізації в формі злиття немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Адже правонаступник лише один, що унеможливлює виникнення будь-яких спорів щодо переходу майна, прав чи обов`язків. Отже, лише при припиненні суб`єкта господарювання шляхом поділу в розподільчому балансі визначається правонаступництво. Внаслідок же злиття, приєднання або перетворення правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при таких видах реорганізації неможливий. Таку ж позицію висловив і Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, який у своїй постанові від 14 вересня 2020 року справа № 296/443/16-ц провадження № 61-16634сво19 виснував, що при реорганізації шляхом приєднання не має значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Внаслідок приєднання правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації неможливий. Крім того, Велика Палата ВС у своїй постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9684/15-ц провадження 14-623цс-18 серед іншого зазначила, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звертатися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Обов`язок щодо проведення повного розрахунку із працівником у строки, встановлені у ст. 116 КЗпП України, відповідно до закону повністю покладено на власника або уповноважений ним орган. Стосовно питання, до якого з суб`єктів, що знаходяться у процесі реорганізації шляхом приєднання, варто звертатися з претензіями щодо задоволення вимог після затвердження передавального акта, Верховний Суд також сформував чітку позицію. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) вказано: «Якщо припустити, що правонаступництво настає лише з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, то це призведе до можливостей порушення прав кредиторів, які протягом значного періоду часу не зможуть звернутися з вимогами до новоствореної юридичної особи, яка отримає все майно правопопередника, але не буде нести відповідальність за його зобов`язаннями». Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суд у своїй постанові від 14 вересня 2020 року справа № 296/443/16-ц провадження № 61-16634сво19 вказав, що у статтях 104 та 107 ЦК України не визначається момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється шляхом приєднання. Такий момент не може пов`язуватися із внесенням запису до державного реєстру про припинення юридичної особи, яка приєднується. У постанові Верховного Суду від 02 квітня 2019 року у справі №5026/1056/2012 вказано, що за загальним правилом, правонаступництво - це перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. Правонаступництво є самостійною підставою заміни кредитора у зобов`язанні, його слід розглядати як певний юридичний механізм похідного правонабуття, за яким до правонаступника переходять суб`єктивні права та обов`язки попередника. Правонаступництво для юридичних осіб може наставати в разі їх припинення з правонаступництвом. Припинення юридичної особи з правонаступництвом, тобто реорганізація юридичної особи, може проводитися у формі злиття, приєднання, поділу або перетворення. Виходячи з наведених положень статті 107 ЦК України, у разі реорганізації юридичної особи шляхом її приєднання факт настання правонаступництва безпосередньо пов`язаний з моментом передання прав та обов`язків від правопопередника до правонаступника. У вирішенні питань, пов`язаних з таким правонаступництвом, судам необхідно здійснювати аналіз доказів переходу відповідних прав і обов`язків (висновок про застосування норм права, який викладений в постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 910/1879/17). Під час реорганізації юридичної особи шляхом приєднання передання майна, прав та обов`язків від правопопередника до правонаступника здійснюється на підставі передавального акта, в якому має бути чітко зазначено про суть та обсяг прав і обов`язків, що передаються. Разом з тим момент переходу прав і обов`язків до правонаступника визначається днем підписання передавального акта, і тому може не співпадати у часі з моментом здійснення реорганізації підприємства, тобто включенням запису про припинення юридичної особи до державного реєстру. Відповідно до висновків Верховного Суду, встановлених у постанові від 20 лютого 2023 року справа № 240/9022/20 зроблено висновок про порядок розрахунку середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, який визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. У зв`язку з наведеним, з урахуванням того, що шість місяців закінчується у відповідне число останнього місяця строку, а якщо закінчення строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього місяця, то позивачка подала розрахунок середнього заробітку за весь період затримки, але не більш як за шість місяців з 30.08.2023 року по 29.02.2024 року включно в сумі 169799,52 (сто шістдесят дев`ять тисяч сімсот дев`яносто дев`ять гривень 52 копійки). При цьому, Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2023 року справа № 240/9022/20 виснував, «що у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати». Верховний Суд, надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП України неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а та інших. Таким чином, можна зробити наступні висновки: 1) Право позивачки, звільненої на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, на виплату їй вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України є безспірним. 2) Спір між сторонами про розмір допомоги при звільненні відсутній. 3) Вина засновника (власника) та уповноваженого ним органу (комісії з припинення та відповідача, як правонаступника прав і обов`язків) є доведеною письмовими доказами, свідченнями учасників провадження та не спростована відповідачем, на якого законом покладено обов`язок доказування з цього приводу. 4) Права та обов`язки від підприємства, яке припиняється, переходять до правонаступника в повному обсязі, незалежно від факту відображення таких прав чи обов`язків в передавальному акті. Таким чином, обов`язок відповідача щодо виконання зобов`язань перед Позивачем, є очевидним з огляду на чинне законодавство та правові позиції Верховного Суду. Представник відповідача - директор КП «Таращаблагоустрій» Веремієнко В.Г. у судовому засіданні позов не визнала повністю. Зазначила, що заперечує вину відповідача у невчасному розрахунку. Помилка була допущена КП «Таращатепломережа». Не було внесено в перший передавальний акт. Якби в передавальному акті була зазначена вихідна допомога, то ці кошти були б виплачені. Не запевняла працівників КП «Таращатепломережа», що не буде звільнень при реорганізації. Щодо змін у додатках до передавального акту пояснила, що все було у міськраді. Не чула щоб на комісії з припинення розглядалось питання звільнення. До директора КП «Таращатепломережа» доводила інформації, що бухгалтер буде звільнена. 29.08.2023 на засіданні керівників підприємств не розглядалось питання переведення. Вона( [PERSON] ) підписувала нові додатки до передавального акту і сказала віднести їх у міськраду. На засіданні комісії нові додатки не розглядалися. Представник третьої особи Таращанської міської ради Кудрицька І.О. у судовому\~засіданні зазначила, що позов є необґрунтований та прохала відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши думку позивачки, представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що з 16.01.1999 року по 29.08.2023 року позивачка перебувала на посаді головного бухгалтера Комунального підприємства Таращанської міської ради «Таращатепломережа», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці (Т.1 а.с. 5-7). Рішенням Таращанської міської ради № 6285-43-VІІІ від 27.06.2023 року «Про реорганізацію комунального підприємства Таращанської міської ради «Таращатепломережа»», комунальне підприємство Таращанської міської ради «Таращатепломережа» припинено в результаті реорганізації шляхом приєднання до комунального підприємства «Таращаблагоустрій»; утворено комісію з припинення КП ТМР «Таращатепломережа» та затверджено її склад згідно додатку; визначено, що КП «Таращаблагоустрій» є правонаступником всього майна, прав та обов`язків КП ТМР «Таращатепломережа», що реорганізовується шляхом приєднання до комунального підприємства «Таращаблагоустрій» (Т.1 а.с. 11-12). Згідно Додатку до Рішення Таращанської міської ради від 27.06.2023 року № 6285-43-VІІІ позивачку включено до складу комісії з припинення КП ТМР «Таращатепломережа» шляхом приєднання до комунального підприємства «Таращаблагоустрій» секретарем комісії. (Т. 1 а.с. 56). 27.06.2023 року КП ТМР «Таращатепломережа» позивачці було вручено повідомлення про заплановане звільнення, згідно якого позивачка була попереджена про наступне звільнення з посади головного бухгалтера КП «Таращатепломережа» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 27.08.2023 року, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, у зв`язку з припиненням юридичної особи - КП ТМР «Таращатепломережа» шляхом приєднання до комунального підприємства «Таращаблагоустрій» (рішення сесії Таращанської міської ради № 6285-43-VІІІ від 27.06.2023 р.) (Т.1 а.с. 13). Рішенням Таращанської міської ради № 6583-50-VІІІ від 29.08.2023 року «Про затвердження передавального акта комунального підприємства Таращанської міської ради «Таращатепломережа»», затверджено передавальний акт щодо майна, усіх прав та обов`язків комунального підприємства Таращанської міської ради «Таращатепломережа», що переходять правонаступнику - комунальному підприємству «Таращаблагоустрій» (Т.1 а.с. 62). Згідно передавального акта від 28.08.2023 року з додатками 1-5, затвердженого рішенням Таращанської міської ради № 6583-50-VІІІ від 29.08.2023 року, правонаступництво щодо майна, усіх прав та обов`язків КП ТМР «Таращатепломережа» після його реорганізації шляхом приєднання переходить правонаступнику - Комунальному підприємству «Таращаблагоустрій» (Т.1 а.с. 62-66). Згідно наказу Комунального підприємства Таращанської міської ради «Таращатепломережа» № 12-ОС від 29.08.2023 року «Про звільнення», позивачку звільнено з роботи з 29.08.2023 року в зв`язку з скороченням посади (Т.1 а.с. 215). З 29.08.2023 року по 12.03.2024 року (день ухвалення судового рішення) копію даного наказу, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні позивачці видано не було, вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку їй не виплачено. Даний факт визнається та не оспорюється сторонами. В книзі обліку руху трудових книжок КПТМ «Таращатепломережа», в графі «Розписка працівника в одержанні трудової книжки» міститься підпис, датований 29.08.2023 року про те, що [PERSON] , головний бухгалтер, отримала трудову книжку (Т.1 а.с. 100-102). 31.08.2023\~року позивачка\~звернулася із\~заявою до\~директора КП «Таращаблагоустрій», в якій\~просила негайно\~виплатити їй вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку в зв`язку із звільненням її з посади головного бухгалтера за скороченням чисельності штату (Т.1 а.с. 18). 19.10.2023\~року позивачка\~звернулася із\~заявою до\~директора КП «Таращаблагоустрій», в якій просила видати їй копію наказу про звільнення, довідку про заборгованість по заробітній платі та невикористаної відпустки, довідку про розмір вихідної допомоги при звільненні та відомості з журналу обліку трудових книжок (Т.1 а.с. 16-17). 16.10.2023\~року позивачка\~звернулася із\~заявою до\~голови Таращанської\~міської ради,\~ в якій просила допомогти у вирішенні питання про отримання вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку (Т.1 а.с. 15). Виконавчий комітет Таращанської міської ради листом від 18.10.2023 року № 993/03-06 вих-23 звернення позивачки від 16.10.2023 року направив за належністю до КП «Таращаблагоустрій» (Т.1 а.с. 19). Комунальне підприємство «Таращаблагоустрій» листом від 25.10.2023 року № 440-вих. на звернення позивачки від 16.10.2023 року повідомило, що не в змозі здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку позивачці у зв`язку з відсутністю відомостей, що свідчать про факт наявності такої заборгованості (Т. 1 а.с. 20). Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Комунальне підприємство Таращанської міської ради «Таращатепломережа» припинено 19.10.2023 року на підставі рішення щодо реорганізації (Т.1 а.с. 67). З відомостей нарахування заробітної плати книги «Обліку по розрахунках заробітної плати» вбачається, що нарахована позивачці заробітна плата за червень місяць 2023 року в сумі 28833,57 грн, за липень 20223 року в сумі 26479,81 грн (Т. 1 а.с. 23-24). Згідно Розрахункового листка на оплату за дні відпустки КП ТМР «Таращатепломережа» позивачці нараховано заробітну плату за червень місяць 2023 року в розмірі 28833,57 грн, за липень місяць 2023 року в розмірі 26479,81 грн (Т.\~1\~а.с.\~59). Згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 20.11.2023 року (Т.1\~а.с.\~22) та на 23.01.2024 року (Т.\~1\~а.с.\~163) КП «Таращатепломережа» нарахувало позивачці заробітну плату за серпень місць 2023 року в розмірі 78505,08 грн. Згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України КП ТМР «Таращатепломережа» нарахувало фактичний заробіток позивачці за серпень місяць 2023 року в сумі 78505,08 грн, страхові внески сплачено (Т. 1 а.с.164-165). З відомостей про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору (Додаток 4 ДФ до Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску) за ІІІ квартал 2023 року, поданого 16.10.2023 року до Таращанської державної податкової інспекції ГУ ДПС у Київській області КП ТМР «Таращатепломережа», вбачається, що позивачці за серпень місяць 2023 року нараховано доходу в сумі 78505,08 грн (Т.1 а.с.166-168). Згідно архівної довідки № 38/05-08 від 30.01.2024 року, виданої Комунальною установою Таращанської міської ради «Трудовий архів», КП ТМР «Таращатепломережа» за серпень місяць 2023 року нарахувало позивачці заробітну плату в сумі 78505,08 грн. Дана довідка написана на основі оригіналів відомостей нарахування заробітної плати працівникам КП ТМР «Таращатепломережа» за 2023 рік; згідно такої відомості позивачці нарахована вихідна допомога за серпень місць 2023 року в розмірі 27656,69 грн (Т.1 а.с. 169-170). Вказані обставини справи підтверджуються належними та допустимими доказами, та не спростовані. Нормативно-правове обґрунтування Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та пунктах 1, 2 і 6 ст. 40, п. 6 ч. 1 ст. 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому, визначальним є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до роз`яснень викладених в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р., суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 335/9304/17-ц (провадження № 61- 42966св18) Верховний Суд виснував, що відсутність своєї вини повинен довести роботодавець. Про відсутність вини власника або уповноваженого ним органу при невиконанні обов`язку щодо проведення розрахунку із звільненим працівником у строк, передбачений ст. 116 КЗпП України, може свідчити лише наявність форс-мажорних обставин. Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні» ТПП України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб. Крім того, Велика Палата ВС у своїй постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9684/15-ц провадження 14-623цс-18 серед іншого зазначила, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звертатися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Обов`язок щодо проведення повного розрахунку із працівником у строки, встановлені у ст. 116 КЗпП України, відповідно до закону повністю покладено на власника або уповноважений ним орган. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Щодо правонаступництва Частинами першою та п`ятою статті 104 ЦК України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Поняття реорганізація означає припинення юридичної особи з переходом всіх прав та обов`язків до правонаступника у порядку загального правонаступництва, тоді як правонаступником є юридична особа, до якої переходять всі права та обов`язки реорганізованої юридичної особи. Отже, в результаті реорганізації юридичної особи суб`єктивні права та обов`язки, котрі належали їй, стають правами та обов`язками нових чи оновлених утворень, котрі продовжують свою господарську діяльність, як правило, на зміненій за обсягом майновій базі, тобто наступає повне (універсальне) правонаступництво. Отже, реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділ, перетворення) є не тільки однією з форм припинення господарської діяльності, а також однією із форм утворення суб`єкта господарювання. Це зумовлено тим, що внаслідок реорганізації, на відміну від ліквідації, припиняється лише сама юридична особа як така, а її діяльність триває, але вже не в колишній, яка існувала до реорганізації, а в новій організаційно-правовій формі юридичної особи. Відповідно до частин другої, третьої статті 107 ЦК України після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) вказано, що при реорганізації в формі злиття немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Адже правонаступник лише один, що унеможливлює виникнення будь-яких спорів щодо переходу майна, прав чи обов`язків. Отже, лише при припиненні суб`єкта господарювання шляхом поділу в розподільчому балансі визначається правонаступництво. Внаслідок же злиття, приєднання або перетворення правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при таких видах реорганізації неможливий. Таку ж позицію висловив і Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, який у своїй постанові від 14 вересня 2020 року справа № 296/443/16-ц провадження № 61-16634сво19 виснував, що при реорганізації шляхом приєднання не має значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Внаслідок приєднання правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації неможливий. Стосовно питання, до якого з суб`єктів, що знаходяться у процесі реорганізації шляхом приєднання, варто звертатися з претензіями щодо задоволення вимог після затвердження передавального акта, Верховний Суд також сформував чітку позицію. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) вказано: «Якщо припустити, що правонаступництво настає лише з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, то це призведе до можливостей порушення прав кредиторів, які протягом значного періоду часу не зможуть звернутися з вимогами до новоствореної юридичної особи, яка отримає все майно правопопередника, але не буде нести відповідальність за його зобов`язаннями». Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суд у своїй постанові від 14 вересня 2020 року справа № 296/443/16-ц провадження № 61-16634сво19 вказав, що у статтях 104 та 107 ЦК України не визначається момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється шляхом приєднання. Такий момент не може пов`язуватися із внесенням запису до державного реєстру про припинення юридичної особи, яка приєднується. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02 квітня 2019 року у справі №5026/1056/2012 вказано, що за загальним правилом, правонаступництво - це перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. Правонаступництво є самостійною підставою заміни кредитора у зобов`язанні, його слід розглядати як певний юридичний механізм похідного правонабуття, за яким до правонаступника переходять суб`єктивні права та обов`язки попередника. Правонаступництво для юридичних осіб може наставати в разі їх припинення з правонаступництвом. Припинення юридичної особи з правонаступництвом, тобто реорганізація юридичної особи, може проводитися у формі злиття, приєднання, поділу або перетворення. Виходячи з наведених положень статті 107 ЦК України, у разі реорганізації юридичної особи шляхом її приєднання факт настання правонаступництва безпосередньо пов`язаний з моментом передання прав та обов`язків від правопопередника до правонаступника. У вирішенні питань, пов`язаних з таким правонаступництвом, судам необхідно здійснювати аналіз доказів переходу відповідних прав і обов`язків (висновок про застосування норм права, який викладений в постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 910/1879/17). Під час реорганізації юридичної особи шляхом приєднання передання майна, прав та обов`язків від правопопередника до правонаступника здійснюється на підставі передавального акта, в якому має бути чітко зазначено про суть та обсяг прав і обов`язків, що передаються. Разом з тим момент переходу прав і обов`язків до правонаступника визначається днем підписання передавального акта, і тому може не співпадати у часі з моментом здійснення реорганізації підприємства, тобто включенням запису про припинення юридичної особи до державного реєстру. Відповідно до положень статті 2 Цивільного процесуального кодексу України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до положень\~ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог\~ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Згідно ч. ч. 1, 2\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010 р.) Висновки суду: Суд зазначає, що позивачка, як звільнений працівник, у встановлений законом строк звернулася до суду для вирішення трудового спору щодо виплати заборгованості по вихідній допомозі та середнього заробітку за період затримки розрахунку. Судом встановлено, що позивачка працювала на посаді головного бухгалтера Комунального підприємства Таращанської міської ради «Таращатепломережа» з 16.01.1999 року по 29.08.2023 року. 29.08.2023 року Комунальним підприємством Таращанської міської ради «Таращатепломережа» позивачку звільнено з посади головного бухгалтера в зв`язку з скороченням посади, що підтверджується наказом № 12-ОС від 29.08.2023 року. У відповідності зі ст. 44 КЗпП України у позивачки, трудовий договір якої був припинений на підставі пункту 1 статті 40 цього Кодексу, виникло право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку. В день звільнення позивачки 29.08.2023 року, всупереч вимог ст. 47 КЗпП України, Комунальним підприємством Таращанської міської ради «Таращатепломережа» позивачці не видано копії наказу про звільнення, письмового повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні та не здійснено виплату вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку. Даний факт не спростовано відповідачем. Доказів, які б виключали його вину у непроведенні розрахунку із позивачкою, відповідачем не надано. Згідно відомості про нарахування заробітної плати працівникам КП ТМР «Таращатепломережа» позивачці нарахована вихідна допомога за серпень місць 2023 року в розмірі 27656,69 грн. Визначаючи розмір середнього заробітку для обчислення вихідної допомоги, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, суд виходить з відомостей нарахованої заробітної плати книги «Обліку по розрахунках заробітної плати», згідно яких нарахована позивачці заробітна плата за червень місяць 2023 року в сумі 28833,57 грн за відпрацьовані 22 робочих дні, за липень 20223 року в сумі 26479,81 грн за відпрацьований 21 робочий день. Середньоденна заробітна плата позивачки, яка обчислена відповідно до вимог Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», визначається шляхом ділення сукупного заробітку за червень 2023 року та липень 2023 року на кількість робочих днів у цьому періоді (28833,57 грн + 26479,81 грн = 55313,38 : 43 робочих дні), та становить 1286,36 грн. Таким чином, стягненню підлягає вихідна допомога у розмірі 27013,56 грн (1286,36 грн. х 21 день х 1 місяць). Прийшовши до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення від 26 червня 2014 року у справі "Суханов та Ільченко проти України" (заяви № 68385/10 та № 71378/10), рішення від 12 липня 2001 року у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" (заява № 42527/98) тощо) "майно" може являти собою "існуюче майно" або засоби, включаючи "право вимоги", відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" / "правомірне очікування" (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого Протоколу до Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в день звільнення позивачці не виплачена вихідна допомога у розмірі середньомісячного заробітку в сумі 27659,69 грн, що відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано. 2. Суд вважає доведеними обставини, на які посилається позивачка, як на підставу своїх вимог до відповідача КП «Таращаблагоустрій» щодо правонаступництва. Так, рішенням Таращанської міської ради № 6285-43-VІІІ від 27.06.2023 року «Про припинення Комунального підприємства Таращанської міської ради «Таращатепломережа»», комунальне підприємство Таращанської міської ради «Таращатепломережа» припинено в результаті реорганізації шляхом приєднання до комунального підприємства «Таращаблагоустрій». Рішенням Таращанської міської ради № 6583-50-VІІІ від 29.08.2023 року «Про затвердження передавального акта комунального підприємства Таращанської міської ради «Таращатепломережа»», затверджено передавальний акт щодо майна, усіх прав та обов`язків комунального підприємства Таращанської міської ради «Таращатепломережа», що переходять правонаступнику - комунальному підприємству «Таращаблагоустрій». З підстав, викладених вище, суд висновує, що моментом переходу всього майна, прав та обов`язків від правопопередника - КП ТМР «Таращатепломережа» до правонаступника - КП «Таращаблагоустрій» є 28.08.2023 року - день підписання передавального акта з додатками 1-5, затвердженого рішенням Таращанської міської ради № 6583-50-VІІІ від 29.08.2023 року. Оскільки при реорганізації шляхом приєднання не має значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків, так як правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації неможливий, суд вважає неспроможними посилання представника відповідача на відсутність в передавальному акті від 28.08.2023 року, затвердженому рішенням Таращанської міської ради № 6583-50-VІІІ від 29.08.2023 року, інформації про наявність заборгованості КП «Таращатепломережа» перед позивачкою, як на підставу відмови в задоволенні позову. Відсутність у\~передавальному акті\~КП ТМР\~«Таращатепломережа» від\~28.08.2023\~року зобов`язань\~з виплати\~вихідної допомоги\~позивачці,\~не свідчить\~про те,\~що відповідач\~не став\~правонаступником за\~ними,\~оскільки КП «Таращаблагоустрій», як єдиним правонаступником, прийнято усе майно та усі зобов`язання підприємства, яке припиняється шляхом приєднання. Крім цього, суд зауважує, що передавальний акт з додатками 1-5, складено 28.08.2023 року, тоді як позивачку звільнено 29.08.2023 року, тобто на дату складання передавального акта зобов`язання з виплати позивачці вихідної допомоги не виникло та, не зважаючи на доводи відповідача, не могло бути включено до Додатка 5 до передавального акта «Кредиторська заборгованість КП «Таращатепломережа» станом на 28.08.2023 року. 19.10.2023 року Комунальне підприємство Таращанської міської ради «Таращатепломережа» згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - припинено на підставі рішення щодо реорганізації. Таким чином, суд дійшов до висновку, що КП ТМР «Таращатепломережа» було припинено у відповідності з чинним законодавством, зокрема зі ст.ст. 104-107 ЦК України, та до його правонаступника - КП «Таращаблагоустрій» перейшло все майно, права та обов`язки КП ТМР «Таращатепломережа», тобто відбулося повне (універсальне) правонаступництво. Надаючи оцінку доводам представника відповідача про те, що в трудових відносинах з КП «Таращаблагоустрій» позивачка не перебувала, тому обов`язку\~здійснити розрахунок\~при її\~звільненні у\~відповідача не\~виникало,\~суд вважає\~їх безпідставними,\~з огляду\~на те,\~що вказані\~обставини не\~звільняють КП «Таращаблагоустрій», як правонаступника всього майна, прав та обов`язків КП ТМР «Таращатепломережа» від виконання вимог чинного трудового законодавства в частині дотримання прав позивачки на своєчасну та повну виплату вихідної допомоги. 3. Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Суд визначає середній заробіток позивачки відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Відомості про\~відповідність нарахованої\~позивачці КП\~ТМР «Таращатепломережа» заробітної плати за червень та липень 2023 року сторони не спростували. Суд зазначає, що середньоденна заробітна плата позивачки визначається шляхом ділення сукупного заробітку за червень 2023 року та липень 2023 року на кількість робочих днів у цьому періоді (28833,57 грн + 26479,81 грн = 55313,38 : 43 робочих дні), та становить 1286,36 грн. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. У відповідності з ч. 1 ст. 117 КЗпП України середній заробіток повинен бути виплачений працівнику за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто з 30.08.2023 року по 29.02.2024 року; кількість робочих днів у вказаному періоді - 132. За таких обставин, на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2023 року по 29 лютого 2024 року включно у сумі 169799,52\~грн (132 робочих дні х 1286,36 грн середньоденної заробітної плати = 169799,52 грн). Суд критично оцінює доводи представника відповідача щодо необхідності застосування постанови ВП ВС від 26.06.2019 № 761/9584/15-ц, оскільки Законом України № 2352-IX від 01.07.2022 було внесено зміни у ст. 117 КЗпП України. Таким чином, законодавцем було обмежено шістьма місяцями строк, за який стягується середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Крім того, судом враховується великий розмір заборгованості при звільнені, період затримки виплати, а також очевидність неправомірної поведінки відповідача та продовження порушення прав позивачки. Щодо судових витрат Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу в розмірі 4000 грн представником позивачки адвокатом Рябчук В.М. подано: копію договору про надання правової та професійної правничої допомоги в цивільному провадженні № 02/24 від 31.01.2024 (Т.1 а.с. 183-185), копію Додатка № 1 до договору про надання правової та професійної правничої допомоги в цивільному провадженні № 02/24 від 31.01.2024, яким погоджено, що вартість послуг складається з фіксованого розміру гонорару в розмірі 4000 грн (Т.1 а.с. 185), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 10607/10 від 20.05.2022 (Т.1 а.с.186); копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1539570 від 31.01.2024 (Т.1 а.с.187); акт про прийняття-передачу наданих послуг професійної правничої допомоги від 08.03.2024 року, згідно якого вартість послуг становить 4000 грн (Т.1\~а.с.227), детальний опис робіт з надання професійної правничої допомоги, згідно якого вартість наданих позивачці послуг становить 4000 грн (Т.1 а.с. 228); копію квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 7 від 05.02.2024, згідно якої за надання професійної правничої допомоги за договором від 31.01.2024 р № 02/24 позивачкою сплачено 4000 грн (Т.1 а.с. 229). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З наданого представником позивачки Детального опису робіт з надання професійної правничої допомоги (Т.1\~а.с.\~228); вбачається, що на первинне вивчення документів, консультацію клієнта, узгодження правової позиції витрачено 2 години, вартість послуг 1000 грн; на збір доказів, підготовку та подання адвокатського запиту 2 години, вартість послуг 1000 грн; на представництво в суді, рекомендації щодо тактики подальших дій 2 год. 15 хв., вартість послуг 1250 грн; на підготовку клопотань 1 год. 30 хв., вартість послуг 750 грн. Всього на надання правової та професійної правничої допомоги представником позивачки витрачено 7 год. 45 хв, загальна вартість послуг становить 4000 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд вважає такі витрати позивачки на правову допомогу співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір»\~визначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, сплачується судовий збір не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 2684,00 грн і від цієї суми буде розраховуватися розмір\~судового збору. Так, згідно квитанції від 04.12.2023 року (Т.1 а.с. 39) позивачкою було вірно сплачено судовий збір за заявлену позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1073,60 грн. Від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення заборгованості по вихідній допомозі позивачку звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Положенням частин першої та другої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. У зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені позивачкою судові витрати, а саме: судовий збір - 1073,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу - 4000 грн. Частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки рішення в частині вимог про стягнення заборгованості по вихідній допомозі ухвалено на користь позивачки, яку звільнено від сплати судового збору, судовий збір в розмірі 1073,60 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved