Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

На розгляд суду передано цивільну справу за вказаним позовом. Позивач просить суд розірвати зареєстрований шлюб між ним та відповідачкою, визначити місце проживання їх старшої дитини за його місцем проживання, залишити її на самостійному утриманні та вихованні батька, стягнути із відповідачки на його користь аліменти на утримання дитини у розмірі по 3000 грн. щомісячно. Вимоги позову обґрунтовує тим, що із відповідачкою зареєстрували шлюб 11.11.2017 року. У шлюбі сторони народили двох дітей, а саме: доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сімейні відносини почали погіршуватися у травні минулого 2023 року. Вони припинили спільне подружнє проживання, дружина переїхала разом із молодшою донькою у [ADDRESS] , за місцем проживання батьків останньої. Старша дочка залишилася проживати разом із позивачем, на його утриманні та догляді. Позивач стверджує, що подружнє життя неможливо відновити, цього не хоче дружина. Тому він вирішив розірвати шлюб. Оскільки старша дочка залишилася проживати разом із ним, а з дружиною вони не дійшли згоди щодо цього, то він просить суд відповідно і визначити її місце проживання. Крім того, просить стягувати із матері дитини на його користь аліменти на утримання старшої дочки у розмірі по 3 000 гривень щомісячно. Відзив не подано. На судовий розгляд справи учасники справи не з`явилися, будучи належним чином своєчасно повідомленими про дату, час та місце проведення судових засідань. Позивач подав письмову заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, заявив, що підтримує позов, просить задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач подала письмову заяву, у якій просить розглядати справу без її участі, оскільки планує виїжджати за кордон, а старша донька залишається із батьком. Третя особа Королівська селищна рада Берегівського району Закарпатської області, як орган опіки та піклування, подала висновок по суті вимог позову про визначення місця проживання дитини. Подала клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи. Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши подані на їх підтвердження письмові докази, вивчивши зміст Висновку органу опіки та піклування суд вирішив наступне. Суд встановив, що 11.11.2017 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Шлюб зареєстровано у Виконавчому комітеті Чорнопотіцької сільської ради Іршавського району Закарпатської області, актовий запис № 18 (а.с.9). В шлюбі у подружжя народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . (а.с.12, 13). Зі слів позивача, з травня 2023 року подружжя припинили спільно проживати, не підтримують подружніх відносин. Відповідачка разом із молодшою донькою переїхала на постійне проживання до своїх батьків у с. Крайня Мартинка, Хустського району, Закарпатської області, що підтверджується офіційною інформацію про реєстрацію місця їх проживання (а.с.14, 16). Повідомлені позивачем обставини про те, що старша донька залишилася проживати разом із ним та є на його утриманні, вихованні, підтверджено достатньою сукупністю належних та допустимих доказів, достовірність яких не викликала у суду сумнівів. Зокрема, за змістом довідки від 19.01.2024 №61, виданої Виконавчим комітетом Королівської селищної ради Берегівського району (а.с.20), старша донька сторін [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає разом із батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Стаття 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. З часу запровадження даної цивільної справи сторони не виявили бажання зберегти шлюбні відносини, примиритися. Позивач наполягає на розірванні шлюбу. З огляду на наведені вище обставини та відповідні їм норми сімейного права, шлюб слід розірвати. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини, суд прийшов до наступного висновку. Орган опіки та піклування на виконання своїх повноважень у межах своєї компетенції вивчив порушене позивачем питання та рекомендував суду визначити місце проживання дитини згідно з чинним законодавством на розсуд суду. Суд пересвідчився, що внаслідок розриву подружніх зв`язків подружжя [PERSON] припинило спільне сімейне проживання, відповідачка переїхала на постійне місце проживання до своїх батьків в Хустський район, с. Крайня Мартинка, разом із молодшою донькою. Старша донька [PERSON] залишилася проживати разом із батьком в смт. Королево. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно із ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.161 СК України). Згідно з положенням ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини. Згідно ст.150 СК України, обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Відповідно до ч 2, 8, 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції). Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місце у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків, за вирішенням питання про визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дітьми, визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Крім того, суд звертає увагу обох сторін на те, що для гармонійного та повноцінного розвитку дітей участь обох батьків у вихованні дітей є важливою, та, останніми, як батьками дітей, в свою чергу, слід налагодити відносини між собою з метою досягнення належного спільного виховання дітей. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, враховуючи Характеристику, видану Королівською селищною радою Берегівського району на позивача [PERSON] , суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини [PERSON] , 2018 р.н., із її батьком [PERSON] . Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Домовленостей про спосіб та розмір участі матері у матеріальному утриманні доньки [PERSON] сторони не досягли. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно ст. 183 ч.1 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3--1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3--2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відтак, позовні вимоги у частині стягнення із відповідачки на користь позивача аліментів на утримання доньки [PERSON] слід задовольнити. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При поданні позовної заяви позивач сплатив судовий збір за звернення до суду із двома немайновими вимогами про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання дитини у розмірі по 1211,20 грн. за кожну. Позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду із вимогами про стягнення аліментів (п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір»). Відтак, у зв`язку із задоволенням вимог позову про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, а також про стягнення аліментів на утримання дитини, з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. за звернення до суду із майновим позовом про стягнення аліментів також на користь позивача 2422,40 грн. у відшкодування судових витрат позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved