Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просив визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою площею 1,47 га із цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства на території Шевченківської селищної (колишньої - Волоськобалаклійської сільської) ради Куп`янського (колишнього - Шевченківського) району Харківської області, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , яке належало спадкодавцю на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ХР 27-00-017052, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 05 грудня 1997 року за №48. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] помер\~батько позивача\~ [PERSON] ,\~після смерті\~якого залишилася\~спадщина у\~вигляді:\~1/3\~частини житлового\~будинку з\~відповідною частиною\~надвірних будівель\~за адресою:\~ [ADDRESS] ;\~грошового внеску\~з усіма\~нарахованими відсотками\~та компенсаціями\~до нього,\~що знаходяться\~в Ощадбанку;\~права на\~земельну частку\~(пай)\~розміром 8,98\~в умовних\~кадастрових гектарах\~із земель\~невитребуваних спадкоємцями\~власників сертифікатів\~реформованого КСП\~«Нова Зоря»\~на території\~Волоськобалаклійської сільської\~ради Шевченківського\~району Харківської\~області;\~майнового паю\~із причетними\~до нього\~дивідендами у\~загальному пайовому\~фонді КСП\~«Нова Зоря»; право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 1,47 га для ведення особистого підсобного господарства на території Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області, яке було надане спадкодавцю в постійне користування на підставі рішення IX сесії XXII скликання Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області від 12.08.1997 р. та належало йому на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ХР 27-00-017052, зареєстрованого 05.12.1997 за № 48. Заповіту померлий не залишив. Позивач прийняв спадщину після смерті батька, оскільки на момент його смерті був зареєстрований разом з ним за адресою: [ADDRESS] , та постійно разом з ним проживав. Дружина спадкодавця та мати позивача, [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , подавши відповідну заяву до Шевченківської державної нотаріальної контори Харківської області Звернувшись до Шевченківської державної нотаріальної контори Харківської області з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою площею 1.47 га для ведення особистого підсобного господарства на території Волоськобалаклійської сільської ради після смерті батька, нотаріус листом від 10.01.2022 № 4/02-17 відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку у зв`язку із ненаданням документів, які б підтверджували право власності на дану земельну ділянку. Йому було рекомендовано звернутися до суду щодо визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування в судовому порядку. З 2002 року і по цей час вищевказана земельна ділянка закріплена за ним, він нею користується і сплачує земельний податок, що підтверджується довідкою старости села Волоська Балаклія Шевченківської селищної ради Куп`янського району Харківської області від 20.09.2021 № 206, виданою на підставі запису в погосподарській книзі № 4, номер об`єкта погосподарського обліку - 01651 за 2021-2025 роки та земельно-кадастрової книги Волоськобалаклійської сільської ради за 2016-2020 роки. На час набуття [PERSON] права постійного користування спірною земельною ділянкою був чинний Земельний кодекс України від 18 грудня 1990 року, яким було закріплено право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Положеннями ст. 7 Земельного кодексу України 1990 року передбачалося, що громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля також надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п`яти років). Стаття 22\~Земельного кодексу\~України 1990\~року (чинна\~на час\~видачі державного\~акту на\~право постійного\~користування землею\~серії ХР\~№ 27-00-017052)\~встановлювала,\~що право\~власності на\~землю або\~право користування\~наданою земельною\~ділянкою виникає\~після встановлення\~землевпорядними організаціями\~меж земельної\~ділянки в\~натурі (на\~місцевості)\~і одержання\~документа,\~що посвідчує\~це право. Отже, Земельний кодекс України 1990 року передбачав право фізичних осіб набувати земельні ділянки у постійне користування (як окремий правовий титул) для ведення особистого підсобного господарства. [PERSON] , за життя відповідно до статтей 7, 22 Земельного кодексу України 1990 року набув право постійного користування спірною земельною ділянкою площею 1,47 га, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства на підставі рішення IХ сесії XXII скликання Волоськобалаклійської сільської Ради народних депутатів від 12.08.1997, яке виникло у нього після одержання Державного акту на право постійного користування землею серії ХР 27-00-017052, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 05.12.1997 за № 48. Разом з тим, після набрання чинності з 01.01.2002 Земельним кодексом України від 25.10.2001 фізичні особи були виключені із суб`єктів, які можуть мати земельні ділянки на праві постійного користування. Пунктом 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України 2001 року у редакції, яка діяла з 01.01.2002 до 22.09.2005, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002 р., але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 р. переоформити право постійного користування на право власності або право оренди. Проте, Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України(є неконституційним) положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України 2001 року щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчене державним актом на право постійного користування землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов`язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. На правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції та статтею 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право постійного користування землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), а й обмежують у можливості припинити відповідне право. Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у постійне користування були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка дозволяла б припинити право громадянина України постійного користування земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Відповідно до частини другої статті 407 Цивільного кодексу України та частини другої статті 102 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може передаватися у порядку спадкування. У видачі свідоцтва на право постійного користування земельною ділянкою нотаріальна контора відмовляє у зв`язку з відсутністю права власності на земельну ділянку, чим порушено його право на спадкування, а тому він змушений звернутися до суду. Ухвалою суду від 02 серпня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Відзив на позов не подавався. В судове засідання позивач, представник відповідача, третя особа, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце розгляду справи, не з`явилися. Від зазначених учасників справи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, за наявними у справі документами. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер\~батько позивача\~ [PERSON] .\~Після смерті\~ [PERSON] \~залишилася спадщина\~у вигляді:\~1/3\~частини житлового\~будинку з\~відповідною частиною\~надвірних будівель\~за адресою:\~ [ADDRESS] ;\~грошового внеску\~з усіма\~нарахованими відсотками\~та компенсаціями\~до нього,\~що знаходиться\~в Ощадбанку;\~права на\~земельну частку\~(пай)\~розміром 8,98\~в умовних\~кадастрових гектарах\~із земель\~невитребуваних спадкоємцями\~власників сертифікатів\~реформованого КСП\~«Нова Зоря»\~на території\~Волоськобалаклійської сільської\~ради Шевченківського\~району Харківської\~області;\~майнового паю\~із причетними\~до нього\~дивідендами у\~загальному пайовому\~фонді КСП\~«Нова Зоря»; права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 1,47 га для ведення особистого підсобного господарства на території Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області, яке було надане спадкодавцю в постійне користування на підставі рішення IX сесії XXII скликання Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області від 12.08.1997 р. та належало йому на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ХР 27-00-017052, зареєстрованого 05.12.1997 за № 48. Заповіту померлий не залишив. Позивач прийняв спадщину після смерті батька, оскільки на момент його смерті був зареєстрований разом з ним за адресою: [ADDRESS] , та постійно разом з ним проживав. Дружина спадкодавця та мати позивача, [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , подавши відповідну заяву до Шевченківської державної нотаріальної контори Харківської області. Звернувшись до Шевченківської державної нотаріальної контори Харківської області з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою площею 1.47 га для ведення особистого підсобного господарства на території Волоськобалаклійської сільської ради після смерті батька, нотаріус листом від 10.01.2022 № 4/02-17 відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку у зв`язку із ненаданням документів, які б підтверджували право власності на дану земельну ділянку. Йому було рекомендовано звернутися до суду щодо визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування в судовому порядку. З 2002 року і по цей час вищевказана земельна ділянка закріплена за ним, він нею користується і сплачує земельний податок, що підтверджується довідкою старости села Волоська Балаклія Шевченківської селищної ради Куп`янського району Харківської області від 20.09.2021 № 206, виданою на підставі запису в погосподарській книзі № 4, номер об`єкта погосподарського обліку - 01651 за 2021-2025 роки та земельно-кадастрової книги Волоськобалаклійської сільської ради за 2016-2020 роки. На час набуття [PERSON] права постійного користування спірною земельною ділянкою був чинний Земельний кодекс України від 18 грудня 1990 року, яким було закріплено право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Положеннями ст. 7 Земельного кодексу України 1990 року передбачалося, що громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля також надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п`яти років). Стаття 22\~Земельного кодексу\~України 1990\~року (чинна\~на час\~видачі державного\~акту на\~право постійного\~користування землею\~серії ХР\~№ 27-00-017052)\~встановлювала,\~що право\~власності на\~землю або\~право користування\~наданою земельною\~ділянкою виникає\~після встановлення\~землевпорядними організаціями\~меж земельної\~ділянки в\~натурі (на\~місцевості)\~і одержання\~документа,\~що посвідчує\~це право. Отже, Земельний кодекс України 1990 року передбачав право фізичних осіб набувати земельні ділянки у постійне користування (як окремий правовий титул) для ведення особистого підсобного господарства. [PERSON] , за життя відповідно до статтей 7, 22 Земельного кодексу України 1990 року набув право постійного користування спірною земельною ділянкою площею 1,47 га, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства на підставі рішення IХ сесії XXII скликання Волоськобалаклійської сільської Ради народних депутатів від 12.08.1997 р., яке виникло у нього після одержання Державного акту на право постійного користування землею серії ХР 27-00-017052, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 05.12.1997 р. за № 48. Разом з тим, після набрання чинності з 01.01.2002 р. Земельним кодексом України від 25.10.2001 фізичні особи були виключені із суб`єктів, які можуть мати земельні ділянки на праві постійного користування. Так, згідно зі статтею 92 Земельного кодексу України 2001 року право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Перелік суб`єктів, які набувають право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності, який визначено частиною 2 статті 92 Земельного кодексу України 2001 року, не містить фізичних осіб щодо прав постійного користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Пунктом 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України 2001 року у редакції, яка діяла з 01.01.2002 до 22.09.2005, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002 р., але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 р. переоформити право постійного користування на право власності або право оренди. Проте, Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22.09.2005 р. визнав таким, що не відповідає Конституції України(є неконституційним) положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України 2001 року щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчене державним актом на право постійного користування землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов`язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. На правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції та статтею 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право постійного користування землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), а й обмежують у можливості припинити відповідне право. Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у постійне користування були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка дозволяла б припинити право громадянина України на постійне користування земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Відповідно до частини другої статті 407 Цивільного кодексу України та частини другої статті 102 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може передаватися у порядку спадкування. При цьому згідно із частиною другою статті 395 Цивільного кодексу України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Відповідно до положень ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із статтею 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України). Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут) (стаття 1225 ЦК України). Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 Цивільного кодексу України, спадкоємець стає учасником правовідношення з постійного користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, яка конкретизована постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц. Так, відповідно до пункту 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц, в якому викладено висновки щодо застосування норм права, статті 27 і 114 Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому, право постійного користування (на підставі відповідного державного акту) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Отже, належне [PERSON] право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 1,47 га, розташованої на території Волоськобалаклійської сільської ради (на даний час територія Шевченківської селищної територіальної громади Харківської області), наданою для ведення особистого підсобного господарства, на підставі рішення IX сесії XXII скликання Волоськобалаклійської сільської Ради народних депутатів від 12.08.1997 р., як майнове право, увійшло до складу спадщини після його смерті та може успадковуватися на загальних підставах. Відповідно до положень ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Враховуючи вимоги вищевикладеного чинного законодавства, позивач, як спадкоємець за законом першої черги після смерті [PERSON] , має право на спадкування права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 1,47 га, розташованої на території Шевченківської селищної (колишньої Волоськобалаклійської сільської) ради Куп`янського (колишнього - Шевченківського) району Харківської області, для ведення особистого підсобного господарства, яке належало [PERSON] , померлому [INFO] , на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ХР 27-00-017052, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 05.12.1997 р. за № 48. Відповідно до відповіді в.о. завідувача Шевченківської державної нотаріальної контори Харківської області за № 38/01-16 від 20.02.2024 року позивач оформив спадщину після смерті батька та отримав свідоцтва про право на спадщину на інше майно, що залишилося після його смерті, зокрема, 1/3 частину житлового будинку, грошові внески, земельний та майновий паї, що підтверджується відповідними свідоцтвами про право на спадщину за законом. Дружина спадкодавця та мати позивача, від спадщини відмовилася. У видачі свідоцтва на право постійного користування земельною ділянкою нотаріусом відмовлено у зв`язку з відсутністю документів на право власності на земельну ділянку. На підставі наведеного,

Outcome: approved