Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

Представник позивачки адвокат Осадчий О.В., який діє на підставі ордеру серії СА №1069889 від 27.11.2023р., звернувся до суду з позовом, в якому просив встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , постійно проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 2003 року до 10.11.2022р. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що позивачка з 2003 року проживала разом з [PERSON] однією сім`єю як чоловік та дружина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, але шлюб не реєстрували, оскільки в цьому не було потреби. Після смерті [PERSON] позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини до складу якої входить квартира, що належала померлому на праві приватної власності. Натомість нотаріус виніс постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутні документи, які підтверджують наявність в позивачки права на спадкування. У померлого [PERSON] є син [PERSON] , однак останній не спілкувався з батьком та протягом тривалого часу проживає на тимчасово окупованій території України в АР Крим. За таких обставин позивачка позбавлена можливості в інший спосіб, аніж судовий, підтвердити факт її проживання з померлим [PERSON] однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини та наявність в неї права на спадкування за законом (четверта черга спадкування) після смерті останнього, а тому звернулась до суду з даним позовом до сина померлого. Від відповідача заперечень проти позову не надходило. 15.12.2023р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання відповідач не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення повідомлення про виклик до суду через веб-портал суду, про причини неявки не повідомив. На підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Пояснив, що позивачка та померлий [PERSON] з 2003 року проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина, у квартирі, що належала померлому на праві приватної власності. Після смерті [PERSON] позивачка здійснила поховання останнього та саме вона отримала допомогу на поховання. Натомість на теперішній час без рішення суду про встановлення факту постійного проживання позивачки із спадкодавцем однією сім`єю, остання позбавлена можливості реалізувати своє право на спадкування, як спадкоємець четвертої черги, тому і звернулася до суду з даним позовом. Додатково пояснив, що оскільки у померлого є син [PERSON] , то саме він є належним відповідачем за цим позовом. За клопотанням представника позивачки судом в судовому засіданні допитано свідків. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивачка є його матір`ю. Восени 2003 року позивачка познайомилась з [PERSON] і з того часу вони стали жити разом. Позивачка та померлий жили в квартирі померлого по [ADDRESS] , як одна сім`я. Також вони разом їздили у відпустку. Додатково свідок пояснив, що йому відомо про те, що [PERSON] до знайомства з позивачкою перебував у шлюбі, який був розірваний. На фото, які додані до позовної заяви зображені позивачка та [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він знав померлого [PERSON] з 2003 року, коли той приїхав і став проживати у м. Черкаси. Вони підтримували дружні стосунки. Померлий [PERSON] проживав разом із позивачкою, про що свідку відомо, оскільки він в середньому раз на тиждень завітав до них у гості. Також свідок пояснив, що на доданих до позову фото зображені померлий [PERSON] та позивачка. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знайома з позивачкою з 2000року, оскільки вони разом працювали. Приблизно у 2003 чи 2004 роках позивачка познайомилась з [PERSON] і стала проживати разом з ним однією сім`єю у квартирі по [ADDRESS] . Вони всі постійно спілкувались між собою. В період часу, коли [PERSON] хворів, то саме позивачка опікувалась ним та доглядала його. Також свідок пояснила, що на доданих до позову фото зображені померлий [PERSON] та позивачка. Свідок [PERSON] пояснила, що знає позивачку з дитинства. Приблизно у 2004 році позивачка познайомилась із своїм цивільним чоловіком [PERSON] і з того часу вони товаришували сім`ями. Позивачка жила з померлим в його квартирі. Померлий був громадянином Росії і в нього були проблеми з оформленням паспортних документів. Також свідок пояснила, що на доданих до позову фото зображені померлий [PERSON] та позивачка. Свідок [PERSON] пояснила, що вона працювала в магазині і знає позивачку з 2002-2003 років. До них в магазин приходив [PERSON] і так вони познайомились. Приблизно з 2004 року позивачка стала проживати разом з [PERSON] і так жили до дня смерті останнього. Шлюб вони між собою не реєстрували, оскільки у [PERSON] були проблеми з паспортним документом. Також свідок пояснила, що на доданих до позову фото зображений померлий [PERSON] та позивачка. Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , [INFO] , з 15.04.1969 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру /а.с. 39/. [PERSON] , [INFO] , з 07.03.2007 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується листом департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 06.02.2023 №1485-01-10. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] у [PERSON] був син [PERSON] , [INFO] /а.с. 33/. [INFO] [PERSON] помер у м. Черкаси, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть /а.с. 19/. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді нерухомого майна (квартира за адресою: [ADDRESS] ), яка належала померлому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.2007р. /а.с. 11/. Реєстрація факту смерті [PERSON] та організація його поховання здійснені позивачкою, про що свідчать документи про організацію поховання /а.с. 23-30/ та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання від 11.11.2022р. /а.с. 9/. Після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] від 03.01.2023р. у Третій черкаській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу №02/2023. Окрім заявниці інші особи не подавали заяв про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Зазначені обставини підтверджуються відомостями із Спадкового реєстру та матеріалами спадкової справи №02/2023, заведеної у Третій черкаській державній нотаріальній конторі. 08.11.2023р. державний нотаріус Третьої черкаської державної нотаріальної контори Ворона І.В. винесла постанову про відмову позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка обґрунтована відсутністю документів, що підтверджують родинні та інші відносини між померлим [PERSON] та позивачкою /а.с. 12/. Заявниця стверджує, що з 2003 року проживала однією сім`єю з померлим [PERSON] , як чоловік та дружина, на підтвердження чого суду надано фотографії із зображенням позивачки та померлого /а.с. 13-18/, а також копії проїзних документів залізничним транспортом на ім`я позивачки та [PERSON] /а.с. 20-22/. На теперішній час встановлення факту проживання однією сім`єю позивачки з [PERSON] необхідно їй для підтвердження та реалізації права на спадкування за четвертою чергою спадкоємців, а тому вона звернулася до суду з зазначеною заявою. Таким чином, спір виник зі спадкових правовідносин, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку доводам позивачки в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК). За правилами частин першої, третьої статті 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до статті 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК). Згідно зі ст. 1272 ЦК якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом ст. 1277 ЦК у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний після спливу одного року з часу відкриття спадщини подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна. Відповідно до ст. 1280 ЦК якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію. Аналіз вищенаведених положень законодавства свідчить, що у випадку неприйняття спадщини спадкоємцями за законом чи заповітом протягом одного року з часу відкриття спадщини у територіальної громади за місцезнаходженням спадкового майна виникає право на набуття у власність такого майна, якому кореспондує обов`язок органу місцевого самоврядування такої територіальної громади ініціювати питання про відумерлість спадщини. Отже у такому випадку у територіальної громади існує майновий інтерес щодо спадкового майна, оскільки право територіальної громади на набуття у власність відумерлої спадщини залежить від здійснення права на спадкування спадкоємцями за законом чи заповітом. Як вже зазначалося у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК). Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Згідно ч. 1, 3, 4 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Після спливу зазначених строків суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. У своїй практиці Верховний Суд неодноразово відзначав, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Верховний Суд підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц). У постанові Верховного Суду від 28.10.2020р. у справі № 761/23904/19 зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено особливості, що особа, яка неприйняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч. 2 ст. 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Крім того, Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (постанови Верховного Суду від 18.12.2019р. у справі № 265/6868/16-ц, від 28.12.2022р. у справі № 315/236/21, від 14.11.2023р. у справі №759/19779/18). З урахуванням вищевикладеного слід виснувати, що у спорах щодо здійснення права на спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування територіальної громади за місцем знаходження спадкового майна. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Згідно з\~ч.\~1\~ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином слід виснувати, що обов`язок з доведення обставин, які свідчать, що позов пред`явлений до належного відповідача і саме такий відповідач вчинив дії, які стали підставою позову, покладається на позивача. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що підставою позову є та обставина, що позивачка проживала однією сім`єю зі спадкодавцем, а відтак вважає, що в неї наявне право на спадкування за законом в порядку четвертої черги. Реалізація такого права неможлива без наявності його підтвердження належним чином, оскільки факт проживання фізичної особи зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини може бути підтверджений виключно судовим рішенням. Отже право позивачки на спадкування після смерті [PERSON] є оспорюваним, а відтак може бути захищене в судовому порядку. В той же час за матеріалами справи судом встановлено, що після смерті [PERSON] , окрім позивачки, ніхто не подавав нотаріусу заяв про прийняття спадщини. Заповітів за період життя [PERSON] не складав. Відсутні у суду і відомості про спадкоємців, які вважаються такими, що фактично прийняли спадщину. Згідно відомостей Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» від 06.02.2023р. вих. №1485-01-10, за місцем проживання [PERSON] , а саме за адресою: [ADDRESS] , на момент смерті останнього був зареєстрований лише він один. Отже слід виснувати, що окрім позивачки на теперішній час відсутні інші спадкоємці, які прийняли спадщину. Натомість з даним позовом позивачка звернулась до суду 08.12.2023р., тобто після спливу періоду часу понад один рік з моменту смерті [PERSON] , який помер [INFO] , а відтак на момент надходження даного позову до суду у Черкаської міської ради вже існувало право на набуття спірної спадщини у власність та обов`язок звернутись до суду з заявою про визнання такої спадщини відумерлою. Проте, право територіальної громади міста Черкаси на набуття у власність в порядку, передбаченому ст. 1277 ЦК, спадкового майна, яке входить до складу спадщини після смерті [PERSON] , залежить від існування та доведеності позивачкою факту її проживання із [PERSON] однією сім`єю не менше п`яти років до моменту його смерті. Таким чином належним відповідачем за позовними вимогами в даному випадку є Черкаська міська рада, як орган місцевого самоврядування територіальної громади міста Черкаси, де знаходиться нерухоме майно, що входить до складу спадщини. Під час підготовчих дій до розгляду справи судом з`ясовувалось у сторони позивача питання щодо належності відповідачів та кола учасників справи, проте позивачем в позовній заяві визначений в якості відповідача син спадкодавця, який не вчинив дій, які свідчать про прийняття ним спадщини. Клопотань про залучення до участі у справі співвідповідачів чи заміну первісного відповідача на іншого стороною позивача не заявлялось. Натомість, в судовому засіданні представник позивача зазначив, що позов пред`явлений до належного відповідача, оскільки останній є сином спадкодавця. За таких обставин позовні вимоги пред`явлені до неналежного відповідача, оскільки належним відповідачем за даними позовними вимогами є Черкаська міська рада. Відповідач [PERSON] не є належним відповідачем в даному випадку, оскільки не подавав у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини, а відтак на підставі ч. 1 ст. 1272 ЦК вважається таким, що не прийняв її. Таким чином, в даному випадку позовні вимоги пред`явлені до неналежного відповідача, а відтак не підлягають задоволенню. При цьому при вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії»). Беручи до уваги, що суд дійшов висновку про те, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, а належний відповідач не залучений до участі у справі, то суд не вбачає необхідності у наданні оцінки доводам позивачки по суті позовних вимог щодо належності підтвердження факту її проживання з [PERSON] однією сім`єю, оскільки висновок суду за наслідками такої оцінки не матиме результату на остаточне рішення за наслідками розгляду справи. З урахуванням наведеного у сукупності, враховуючи зміст позовних вимог, підставу позову та правове обґрунтування позовних вимог, суд доходить висновку, що позивачем не доведено факт порушення її прав та законних інтересів з боку відповідача [PERSON] , а належний відповідач за позовними вимогами Черкаська міська рада не залучений позивачем до участі у справі. Отже оскільки позовні вимоги пред`явлені до неналежного відповідача, то у задоволенні позову слід відмовити повністю. Оскільки позов не підлягає до задоволення, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного і

Outcome: dismissed