Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

21.12.2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визначення порядку користування квартирою, у якому просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] між її співвласниками виділивши у користування позивачки житлову кімнату площею 9,7 кв.м., яка зазначена на плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] та частину місць спільного загального користування загальною площею 8,1 кв.м. з них: коридор площею 3,3 кв.м. (1/2 від 6,6 кв.м.), що зазначений в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] ; санвузол площею 1,5 кв.м. (1/2 від 3,1 кв.м.), що зазначений в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] ; кухня площею 3,3 кв.м. (1/2 від 6,7 кв.м.), що зазначена в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 02.02.1998 року відділом приватизації житла Харківської районної Держадміністрації видане свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира [ADDRESS] у рівних долях на праві власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 23.06.2015 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) було укладено договір дарування частини квартири. [INFO] [PERSON] помер та після його смерті відкрилась спадщина. В результаті спадкування: частини квартири належить [PERSON] ; частини квартири належить [PERSON] та частини квартири належить [PERSON] . Відповідно до Технічного паспорту квартира складається з 3-х житлових кімнат, кухні, санвузла, коридору та балкону. Відповідно до довідки щодо розрахунку площ спільного часткового користування об`єктом нерухомого майна №829611 від 20.11.2023 року в користуванні позивачки знаходиться частина квартири загальною площею 17,8 кв.м., а саме: житлова кімната площею 9,7 кв.м., яка зазначена на плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] ; частина місць спільного загального користування загальною площею 8,1 кв.м. з них: коридор площею 3,3 кв.м. (1/2 від 6,6 кв.м.), що зазначений в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] ; санвузол площею 1,5 кв.м. (1/2 від 3,1 кв.м.), що зазначений в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] ; кухня площею 3,3 кв.м. (1/2 від 6,7 кв.м.), що зазначена в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] . На переконання сторони позивача, такий порядок розподілу спірної квартири не порушує права жодного із співвласників, а навпаки сприяє чіткому врегулюванню між ними питань користування спірною квартирою. Разом з цим, позивачка фактично не має можливості користуватись своєю власністю, оскільки після смерті [PERSON] залишились проживати відповідачі, які змінили замок від вхідних дверей та не надали ключі позивачці. Неодноразові спроби домовитись та врегулювати спір мирним шляхом до позитивного результату не призвели, оскільки відповідачка посилається на наявність у неї дітей, які мають проживати в окремих кімнатах. За таких обставин позивачка вимушена звернутись до суду, адже вважає, що кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Разом з цим, квартира не може бути поділена в натурі, оскільки не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, а конфліктні відносини між співвласниками не дають змоги домовитись про порядок користування квартирою та оплату комунальних послуг. З урахуванням розміру часток кожного з співвласників спірної квартири, позивач вважає, що при встановленні порядку користування необхідно застосувати розрахунок, який викладений у довідці щодо розрахунку площ спільного часткового користування об`єктом нерухомого майна. Встановлення запропонованого позивачкою порядку користування квартирою не порушить прав інших мешканців квартири та в повній мірі захистить права позивачки на користування своєю власністю. Встановлення порядку користування квартирою необхідне для того, аби уникнути постійних суперечок та конфліктів між співвласниками та мешканцями спірної квартири. Ухвалою суду від 26.12.2023 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Протокольною ухвалою суду від 07.03.2024 року відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем в частині позовних вимог про виділення позивачу в користування частини місць спільного загального користування площею 8,1 кв.м., що дорівнює частині площ коридору, санвузла та кухні, оскільки таке визнання суперечить закону, адже не можливо виділити в користування частину приміщень, якими користуються всі мешканці, і інших таких самих приміщень для дійсного розділення користування квартира не має. 05.02.2024 року до суду надійшла заява відповідачки [PERSON] про визнання позову, у якій зазначено наступне: «В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої доньки: [PERSON] та [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення порядку користування квартирою. Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом в якому просить суд: встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками виділивши у користування [PERSON] житлову кімнату площею 9,7 кв.м., що зазначена на плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] та частину місць спільного загального користування загальною площею 8,1 кв.м. з них: коридор площею 3,3 кв.м. (1/2 від 6,6 кв.м.), що зазначений в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] ; санвузол площею 1,5 кв.м. (1/2 від 3,1 кв.м.), що зазначений в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] ; кухня площею 3,3 кв.м. (1/2 від 6,7 кв.м.), що зазначена в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] . Як вбачається з технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , що долучено до матеріалів позовної заяви, квартира складається з трьох житлових кімнат, кухні, санвузла, коридору та балкону. Також, у позовній заяві вказано, що позивачу [PERSON] на праві власності належить частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується відповідачами та долученими до позовної заяви документами. Стороною відповідача вище вказані факти не заперечуються взагалі, з огляду на їх достовірність. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Разом з тим, частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Ст.ст. 49, 206 ЦПК України передбачено, що позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Визнання позову відповідачем - це безумовне погодження задовольнити матеріально-правову вимогу позивача в тому вигляді, в якому вона міститься у позовній заяві. У разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами (абз. 2 п. 4 Постанови пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»). Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Таким чином, встановлення порядку користування спільною власністю, а саме квартирою [ADDRESS] , як вказано у позовній заяві жодним чином не порушує права відповідачів, оскільки, у користуванні відповідачів залишається дві відокремлені кімнати та балкон, а у користуванні позивача - одна відокремлена кімната, яка має найменшу житлову площу квартири. Слід також зауважити, що місця спільного загального користування мають маленьку площу тому іншого порядку користування встановити неможливо не порушуючи права всіх співвласників квартири. З огляду на вище викладене, я, [PERSON] діючи від свого імені та своїх неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] повністю визнаю заявлені позовні вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог позивачки [PERSON] . Наслідки визнання позову мені відомі та зрозумілі». Третя особа у справі, своїм правом на подання до суду письмових пояснень з приводу поданого позову не скористалась. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на житло від 02.02.1998 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - у рівних долях. Загальна площа квартири становить 58,7 кв.м. (а.с. 8). Відмітки на зазначеному свідоцтві про право власності на житло свідчать, що 23.06.2015 року було видане свідоцтво право на право на спадщину на частину квартири, що належала [PERSON] на ім`я [PERSON] (з.б.а.с. 8). Згідно договору дарування частини квартири від 23.06.2015 року, [PERSON] подарувала належну їй частину квартири [ADDRESS] - [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.11.2023 року: - 1/4 частина кв. [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.01.2022 року; - 1/4 частина кв. [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.01.2022 року; - 1/4 частина кв. [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.01.2022 року (а.с. 9). За змістом Витягу з Державного реєстру речових прав від 05.12.2023 року, 1/4 частина кв. [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 02.02.1998 року виданого Відділом приватизації житла Харківської районної Держадміністрації (а.с. 11). Відповідно до Технічного паспорту на кв. [ADDRESS] , квартира має загальну площу - 59,8 кв.м., житлова площа - 38,9 кв.м. Квартира складається з: коридору - 6,6 кв.м. під номером 1 на плані; санвузла - 3,1 кв.м. під номером 2 на плані; кухні - 6,7 кв.м. під номером 3 на плані; житлової кімнати - 9,7 кв.м. під номером 4 на плані; житлової кімнати - 14,5 кв.м. під номером 5 на плані; житлової кімнати - 14,7 кв.м. під номером 6 на плані, та балкону площею 4,5 кв.м. (а.с. 12-15). За змістом Довідки щодо розрахунку площ спільного часткового користування об`єктом нерухомого майна від 20.11.2023 року, у користуванні гр. [PERSON] знаходиться частина квартири загальною площею 17,8 кв.м.: житлова кімната площею 9,7 кв.м., що зазначена в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] ; частина місць спільного загального користування загальною площею 8,1 кв.м. з них: коридор площею 3,3 кв.м. (1/2 від 6,6 кв.м.), що зазначений в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] ; санвузол площею 1,5 кв.м. (1/2 від 3,1 кв.м.), що зазначений в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] ; кухня площею 3,3 кв.м. (1/2 від 6,7 кв.м.), що зазначена в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] (а.с. 27-28). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ЦК України). Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК України). За змістом ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 368 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18) зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Відповідно до статті 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. У цій справі спір стосується не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному співвласнику по 13,65 кв.м житлової площі на одну особу, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 182/3348/19(провадження № 61-1084св21). У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15 зазначено, що необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Як роз`яснено в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У даній справі позивач просить встановити порядок користування квартирою виділивши йому в користування, зокрема, житлову кімнату площею 9,7 кв.м. Житлова площа квартири становить 38,9 кв.м. і ураховуючи, що квартира належить чотирьом співвласникам, на кожного з них припадає по 9,725 кв.м. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial