Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з указаним позовом до [PERSON] , мотивуючи свої вимоги тим, що 02 січня 2020 року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно якого він передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 500 доларів США, які останній зобов`язався повернути через 1 рік, тобто до 02.01.2021 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов в день передачі грошей 02 січня 2020 року була складена розписка позичальника, в якій він засвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Крім того, за договором позики відповідач зобов`язався сплатити проценти за користування коштами в розмірі 600 грн. Після спливу терміну повернення боргу - 02 січня 2021 року він нагадав відповідачу про необхідність повернення боргу і останній пообіцяв, що кошти поверне, але потів відмовився повертати борг. Таким чином, незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідач грошові кошти не повернув. Його спроби вирішити дане питання позасудовим шляхом не дали позитивних результатів. Посилаючись на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 02.01.2020 року в розмірі 18660 гривень, що на день звернення до суду є еквівалентним 500 доларів США та 600 грн. процентів за користування коштами. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.14). Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (а.с. 17), в судове засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, заяв, клопотань чи відзиву суду не надав. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе відповідно до ст.ст. 211, 223, 247 ЦПК України розглядати справу в судовому засіданні за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 02 січня 2020 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 500 доларів США на один рік. [PERSON] зобов`язався сплатити проценти за користування грошовими коштами в розмірі 600 грн. Укладення договору позики підтверджується розпискою, написаною власноручно [PERSON] (а.с.6). Факт написання 02 січня 2020 року розписки відповідачем не спростовано. Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами договору позики. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. У постанові Верховний Суд України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 викладено правовий висновок про те, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Подібні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за цим договором, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За договором позики від 02 січня 2020 року відповідач зобов`язався повернути кошти позивачу через 1 рік, тобто до 02 січня 2021 року, а також сплатити проценти за користування позиченими коштами в розмірі 600 грн. У зв`язку з порушенням умов договору позики [PERSON] звертався до [PERSON] з проханням повернути борг, проте останнім пропозиція позивача не виконана. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга ст.192 ЦК України. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Судом встановлено, що відповідач не виконав умови договору щодо повернення позики в розмірі 500 доларів США разом із нарахованими на них процентами в розмірі 600 грн. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження № 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17). Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач [PERSON] договір позики не оспорював, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. На відповідача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 78-80 ЦПК України, протилежне тому, на що позивач посилається як на підставу своїх вимог. Відповідач взагалі не надав відзиву на позов та доказів того, що він договір позики не укладав, не отримував грошові кошти, своєчасно та в повному обсязі виконав умови договору та не надав доказів про відсутність заборгованості чи про заборгованість у меншому розмірі. Судом встановлено, що відповідач у добровільному порядку не вчиняє дій, спрямованих на повернення позивачу позиченої суми коштів, тобто не виконує свої зобов`язання за договором позики. Доказів протилежного відповідачем не надано. Таким чином, суд вважає, що факт порушення відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної сплати коштів у строки, передбачені договором позики, знайшов своє підтвердження в суді. Позивачем при зверненні до суду визначено суму боргу в перерахунку на гривні за курсом на день звернення до суду - 20.12.2023 року. Офіційний курс долара США станом на 20.12.2023 року складає 37,32 гривень за 1 долар США (500*37,32=18660 гривень). Офіційний курс долара США станом на день ухвалення рішення, тобто на 06.03.2024 року складає 38,39 гривень за 1 долар США. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи на викладене вище, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що права позивача [PERSON] порушені неналежним виконанням відповідачем [PERSON] зобов`язання за договором позики від 02.01.2020 року, на підставі чого позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 02.01.2020 року в межах заявлених позовних вимог у розмірі 18660 грн, що еквівалентно 500 доларів США, та відсотків за договором позики у розмірі 600 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп., оскільки позивача [PERSON] на час подачі позовної заяви до суду звільнено від сплати судового збору згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI (з послідуючими змінами та доповненнями). Відповідно до ст.ст.526, 530, 625, 629, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: approved