Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по сплаті з 01.01.2022 року по 14.06.2023 року аліментів за минулий період на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що вона з 23.07.2005 року перебувала у шлюбі з [PERSON] . У шлюбі у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя сторонами нами не склалося, стосунки погіршилися, і тому подальше спільне проживання стало неможливим. У зв`язку з чим рішенням Макарівського районного суду Київської області від 20.02.2023 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили. Сторонами досягнуто згоди щодо проживання спільних дітей зі [PERSON] . Діти повністю знаходиться на її утриманні, оскільки боржник не приймає жодної участі у матеріальному забезпеченні дітей, починаючи з 2021 року. [PERSON] вказує на те, що її неодноразові прохання надати матеріальну допомогу дітям є без результативними. Так, 20.01.2022 та 21.02.2022 року вона зверталася до відповідача з листами щодо оплати видатків (аліментів) на навчання і утримання дітей. Проте, жодної відповіді від батька дітей, а також компенсації коштів вона не отримала. Вважає, що нею було вжито заходів, які спрямовані на одержання аліментів на дітей, але відповідач до теперішнього часу ухиляється від їх сплати. В добровільному порядку вирішити питання стосовно сплати аліментів на дітей відповідач не бажає. У зв`язку з чим була вимушена звернутися до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2023 року визначено головуючого суддю Косенко А.В. (а.с. 35). Ухвалою судді Макарівського районного суду Київської області від 13.09.2023 року відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 40). Відповідачу - [PERSON] ухвала Макарівського районного суду Київської області про відкриття провадження у справі від 13.09.2023 року та копія позовної заяви з додатками направлялась на його адресу реєстрації, яку він отримав 18.01.2024 року. Відповідач - [PERSON] у встановлений судом строк, а саме 24.01.2024 року надав суду відзив на позовну заяву в якому вказав, що в період з 23.07.2005 року по 20.03.2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] 2006 року народження та [PERSON] 2010 року народження. Батьківство відносно своїх дітей відповідач визнає і ніколи його не заперечував, як і свій обов`язок, щодо утримання та виховання дітей. На весні 2021 року без повідомлення причин позивачка забрала дітей та змінила місце проживання, як згодом з`ясувалось позивачка мала намір побудувати нові стосунки, що вона і зробила, остання зараз мешкає у Великій Британії з іншим чоловіком. Відповідач сумлінно виконував свої батьківські обов`язки та забезпечував не тільки щоденні потреби своїх дітей та дружини, а і дбав про їх майбутнє. В 2017 році відповідач подарував своїм дітям у рівних частках належне йому майно, а саме: - будинок [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 3222784801:00:010:0089; - квартиру [ADDRESS] . Після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами було досягнуто згоди, щодо подальшої участі у вихованні дітей та їх утриманні. Сторони мали сімейний бізнес з виготовлення подарункових солодощів, який був оформлений на позивачку. Так остання була зареєстрована, як ФОП з 12.06.2019 року номер запису про державну реєстрацію 23400000000004671. Місцем здійснення підприємницької діяльності було місце реєстрації родини по [ADDRESS] . Відповідач не заявляв про розподіл сімейного бізнесу та майна, яке було набуто на кошти від цього бізнесу. «Майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу. Проте за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.» Позивачка за домовленістю сторін мала утримувати дітей за рахунок доходів від цього бізнесу, відповідач утримувати майно, яке подарував дітям та надавати допомогу, яка буде необхідною. Відповідач узяті на себе зобов`язання виконував і виконує до цього часу. Останній несе витрати на утримання майна, власниками якого є діти, до відзиву долучені платіжні квитанції на охорону та утримання квартири, у будинку відповідач проживає і зараз, тому несе усі поточні витрати на його утримання. Також відповідач на запит дітей чи позивачки вносив оплату за навчання дітей, купував речі у разі потреби, перераховував кошти на власні потреби дітей, (до відзиву долучені платіжні документи з Приват 24) Звичайно це не усі платежі, якби відповідач міг допустити, що позивачка подасть такий позов до суду то відповідно б збирав квитанції. Крім того, відповідач вказує на те, що не отримував ніяких листів від позивачки з приводу сплати аліментів. [PERSON] у строки встановлені судом відповіді на відзив не надала. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що в період з 23.07.2005 року по 20.03.2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого у сторін народились діти [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.04.2006 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , від 07.09.2010 року (а.с.9-10). Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 20.02.2023 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.8). Судовим наказом від 14.06.2023 року виданим Макарівським районним судом Київської області стягнуто з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , аліменти на утримання дітей сина [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.06.2023 року і до досягнення дітьми повноліття. У частині 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сімейний кодекс України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною другою статті 191 СК України встановлено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз змісту наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв йому листи з такою вимогою чи на адресу його місця роботи тощо. Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач, ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії. Також належними та допустимими доказами того, що позивачка вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача можуть бути документи, які підтверджують звернення у різні органи щодо встановлення дійсного розміру його зарплати, тощо. Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. На що неодноразово звертав увагу Верховий Суд, зокрема в постановах від 19.12.2019 у справі №635/6268/18; від 27.01.2020 у справі №672/198/19; від 29.01.2020 у справі №756/14483/18. Постановою Верховного Суду від 18.05.2020 року (справа №215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивачкою надано суду два рекомендованих листа з описом від 20.01.2022 року та від 21.02.2022 року, якими вона просила оплатити витрати на утримання дітей (а.с.11-12). Проте, відповідач вказує, що він не отримував вище наведені листи з чим погоджується й суд, адже доказів протилежного суду не надано, крім того листи на які посилається позивачка були спрямовані Укрпоштою 20.01.2022 року та 21.02.2022 року, а з 24.02.2022 року на території України згідно Указу Президента було введено воєнний стан. А з 27.02.2022 року Макарівський район був окупований російськими військами, що є загально відомим фактом і не підлягає доказуванню. У зв`язку з чим суду не надано доказів того, що позивачка вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Тому суд не має правових підстав для задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дітей за минулий час. Суд оцінює критично та не приймає докази відправки двох рекомендованих листів з описом від 20.01.2022 року та від 21.02.2022 року, якими [PERSON] просила оплатити витрати на утримання дітей, оскільки на підтвердження цих обставин не надала суду жодних належних доказів у розумінні положень ст. 76 ЦПК України, а навпаки підтверджує те, що відповідач не мав умислу на ухилення від сплати аліментів, натомість [PERSON] у своєму відзиві надав докази того, що він періодично перераховував кошти на утримання дітей. За загальним правилом, визначеним СК України, є недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів з особистих мотивів. Таким чином, враховуючи наведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню, оскільки вжиття заходів щодо отримання аліментів з відповідача, та дій останнього, направлених на ухилення від їх сплати, не підтверджено позивачем належними, допустимими і достатніми доказами.

Outcome: dismissed