Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

16.02.2021 року [PERSON] звернулась із позовною заявою до [PERSON] , третя особа\~орган опіки та піклування Київської районної адміністрації ОМР, про встановлення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що із серпня 2014 року позивачка із відповідачем стали проживати разом як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу, для чого винаймали житло. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09.12.2015 шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано. [INFO] у сторін народилася дитина [PERSON] . З 2018 року сторони придбали будинок за адресою [ADDRESS] , де проживали сім`єю. З часом стосунки між позивачкою і відповідачем погіршились. В березні 2019 року відповідач вигнав позивачку із вказаного будинку, але дитину їй не віддав. З тих пір позивачка зверталася до органів опіки та піклування, служби у справах дітей, Центру медико-соціальної реабілітації жертв насильства в сім`ї, Уповноваженого Верховної рази з прав людини, з метою захистити свої права як матері та права дитини. На переконання матері, батько став вдаватися до відчуження дитини від матері, налаштовуючи дитину проти позивачки. Згідно висновку Київської районної адміністрації як органу опіки та піклування від 08.09.2020 року, адміністрація вважала доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , [INFO] . Не погоджуючись із даним висновком, позивачка звернулася до суду за захистом прав матері і дитини, просила суд визначити місце проживання дитини з нею. Також в обґрунтування позову [PERSON] пояснила, що житлом, роботою забезпечена, оформлює документи про реєстрацію як фізичної особи підприємця, поганих звичок не має, від першого шлюбу має неповнолітню дитину [PERSON] , якій забезпечила гарне виховання, освіту та всебічний розвиток. Разом з позовом на підтвердження його доводів позивачкою надано письмові докази (Т.1 а.с. 1-131). 18.03.2021 відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Зустрічний позов мотивовано тим, що з 20 червня 2018 року дитина проживає із батьком. Відповідач ніколи не перешкоджав позивачці спілкуватися із дитиною. Але за твердженням батька, матір постійно кричить на дитину та ображає її. Описано випадок, коли дитина нібито випала з вікна кухні, де перебувала матір. Восени 2020 року [PERSON] захворів, оскільки матір роздягала його на морі у листопаді місяці. В січні 2021 року [PERSON] знову захворів і прийшов додому кульгаючи. Звернувшись до лікаря було встановлено забій правого коліна. Згаданим висновком Київської районної адміністрації від 08.09.2020 місце проживання дитини визначено з батьком. Відносно матері розглядається справа про домашнє насильство відносно дитини. Крім того, станом на 01.03.2021 матір мала заборгованість по сплаті батьку аліментів на утримання дитини в сумі 26\~364,50 грн. Зважаючи, що матір постійно принижує дитину, емоційно і фізично шкодить дитині, батько вважав, що для розвитку дитини буде краще позбавити матір батьківських прав. До зустрічної позовної заяви відповідачем подано письмові докази (Т.1., а.с. 159-184). 20.05.2021 від відповідача надійшла уточнена зустрічна позовна заява про позбавлення позивачки батьківських прав, в якій позивачем додано позовну вимогу визначити місце проживання дитини з батьком (Т 1, а.с. 201-217). 21.05.2021 суд протокольно ухвалив зустрічну позовну заяву відповідача прийняти до спільного розгляду с первісним позовом (Т.1, а.с. 218-220). 02.06.2021 до суду надійшла заява позивачки про забезпечення позову, в якій остання просила вжити заходи забезпечення позову шляхом визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , до ухвалення судом рішення, а саме: щотижня у будні дні з 10:00 год. кожної середи до 10:00 год. кожної суботи; щомісячно у вихідні дні з 10:00 год. кожної першої суботи до 20:00 год. кожної першої неділі та з 10:00 год. кожної третьої суботи до 20:00 год. кожної третьої неділі та, коли випадає п`ята субота, з 10:00 год. кожної п`ятої суботи до 20:00 год. кожної п`ятої неділі; зобов`язати батька [PERSON] передавати малолітню дитину\~ [PERSON] , [INFO] матері [PERSON] за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS] (Т.1, а.с. 223-226). Ухвалою суду від 03.06.2021 у задоволенні клопотання позивачки про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено (Т. 2, а.с. 11). 08.06.2021 до суду надійшла заява від позивачки про збільшення розмірів позовних вимог, в якій вона просила визначити місце проживання дитини з матір`ю за будь-якою адресою проживання матері (Т. 2, а.с. 23). 18.06.2021 до суду надійшов відзив позивачки на зустрічну позовну заяву відповідача, в якій матір заперечила прояви агресії та насильства над дитиною. Крім того вказала, що постановою Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2021 року, (справа №947/4365/21), провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП щодо [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Також позивачка заперечила наявність заборгованості що аліментів, повідомила, що сплатила борг в сумі 26\~365 гривень ще 10.03.2021, тобто за два місяці до подачі зустрічного позову. Вказала, що відповідач не працює, проживає і утримує дитину на аліменти, які вона справно сплачує щомісяця. До відзиву на зустрічну позовну заяву позивачкою додано копії письмових доказів (т. 2, а.с. 24-82). 24.06.2022 зі служби у справах дітей Одеської міської ради надійшов лист № 05/7284 від 14.06.2021 про те, що служба не в змозі підготувати висновок про доцільність позбавлення матері [PERSON] батьківських прав, так як [PERSON] із відповідною заявою та пакетом документів до служби у справах дітей не звертався (Т.2, а.с. 83). 23.07.2021 ухвалою суду клопотання представника позивачки про призначення судової психологічної експертизи задоволено. Призначено у справі\~комплексну судову психолого-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам КНП «Одеського обласного медичного центру психічного здоров`я» Одеської міської ради, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено (Т.2, ас. 89-90). Вказану ухвалу про призначення судової експертизи від 23.07.2021 відповідач оскаржив до апеляційного суду. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.04.2022 у відкритті апеляційного провадження відповідачу відмовлено. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.09.2022 апеляційну скаргу позивачки [PERSON] задоволено. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року скасувати. Заяву [PERSON] задоволено. Вжито заходів забезпечення позову шляхом визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] до ухвалення судом рішення, а саме: -щотижня у будні дні: з 10:00 год. кожної середи до 10:00 год. кожної суботи; -щомісячно у вихідні дні з 10:00 год. кожної першої суботи до 20:00 год. кожної першої неділі та з 10:00 год. кожної третьої суботи до 20:00 год. кожної третьої неділі та, коли випадає п`ята субота, з 10:00 год. кожної п`ятої суботи до 20:00 год. кожної п`ятої неділі. Зобов`язано батька\~ [PERSON] передавати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] матері\~ [PERSON] за місцем проживання матері за адресою: [ADDRESS] у дні, які визначені судовим рішенням. Листом КНП «ООМЦПЗ» ООР від 30.12.2022 матеріали справи повернуто до суду без виконання призначеної експертизи у зв`язку із ліквідацією кабінету амбулаторних судово-психіатричних експертиз (Т.2, а.с. 102). Ухвалою суду від 03.03.2023 провадження у справі поновлено (Т. 2, а.с. 104). 17.02.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих постановою Одеського апеляційного суду від 26.09.2022 (Т. 2, а.с. 106-131). Ухвалою суду від 23.02.2023 у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову відмовлено (Т. 2, а.с. 133). 03.03.2023 від представника відповідача надійшов відзив на первісну позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення первісного позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю заперечував, вказував, що [PERSON] , використовуючи службу у справах дітей, намагається влаштувати побачення з дитиною, яка проти того, щоб бачити матір. Позивачка постійно викликає поліцію, вимагала гроші від відповідача за народження дитини. Внаслідок постійних стресів дитина проходить лікування у психолога, про що у батька наявні документи, які він надав із відзивом. Від сторін надходили клопотання про долучення доказів, клопотання про призначення судової психологічної експертизи, проведення якої доручено експертам Одеського державного інституту судових експертиз МЮ України, заяви про виклик свідків, клопотання про заслуховування думки дитини. Сторонам надавався час на укладення мирової угоди, але згоди досягнуто не було. 22.11.2023 судом закрито підготовче судове провадження і справу призначено до судового розгляду. 06.03.2024 ухвалою суду за клопотаннями сторін заяви про призначення психологічної експертизи залишено без розгляду. Також 06.03.2024 за клопотанням відповідача позовну вимогу стосовно позбавлення матері батьківських прав залишено без розгляду. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, а також думку дитини, суд вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з матір`ю підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову про визначення місця проживання дитини з батьком слід відмовити з наступних підстав. Позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на тому, що з березня 2019 року їх спільне проживання з відповідачем остаточно припинилося, при цьому дитина проти її волі залишилася проживати з батьком. З тих пір і по сьогодні матір постійно вживала заходів для того, щоб повернути дитину, визначити проживання сина з нею, проте батько чинив всілякі перешкоди. Сторонами багаторазово повідомлялося про застосування домашнього насильства один відносно іншого. Матеріали справи не містять судових рішень, якими б встановлювалася відповідальність батька, матері у вчиненні домашнього насильства по відношенню один до одного, або до дитини. Навпаки, у справі є відомості про закриття відносно позивачки провадження у справах про адміністративні правопорушення за фактами домашнього насильства, про які повідомляв батько дитини. Разом із тим, наданими позивачкою копіями письмових доказів підтверджується систематична активність матері у захисті своїх прав щодо дитини: у справі наявні копії заяв [PERSON] із зверненнями до служби у справах дітей, органів опіки та піклування, Національної поліції починаючи із листопада 2018 року. Позивачкою надані фотографії матері і дитини, окремі з яких датовані у тому числі квітнем-травнем 2017 року, які свідчать про те, що матір займалася доглядом за малолітнім [PERSON] , годувала його грудьми, возила на дитячому візочку, відвідувала дитячі майданчики із сином, купала дитину. Фотографії цілком природньо відображають сцени нормального сімейного життя, на них виглядає щасливою і усміхненою не лише матір, а і дитина. Достовірність та допустимість як доказів наданих фотографій не заперечувалась сторонами, зокрема у тому, що на них дійсно зображена позивачка і спільна дитина, а тому суд вважає вказані фотографії доказами належного виконання матір`ю батьківських обов`язків, відсутності будь-якого конфлікту між матір`ю і дитиною. Згідно листа Обласного центру медико-соціальної реабілітації жертв насильства в сім`ї від 03.07.2019, [PERSON] зверталася до центру зі скаргами на те, що її вигнав із дому колишній чоловік [PERSON] , який не віддав їй дитину, і вона вимушена проживати зі своєю матір`ю, чоловік не впускає її в будинок, і вона не має змоги бачитись з дитиною. В листі описано психічний стан позивачки: тривожна, плаче, переживає, вважаючи, що дитина повинна бути з матір`ю, враховуючи насильство з боку батька в присутності дитини. Стан [PERSON] оцінювався на той момент як посттравматичний стресовий синдром, і позивачка виражала свій твердий намір забрати дитину і до [PERSON] не повертатися. Суд критично ставиться до прямих тверджень у даному листі щодо характеристики батька дитини, його ймовірної протиправної поведінки щодо матері, що виразилась в прямому насильстві, оскільки така інформація носить суб`єктивний характер, викладена посадовою особою Центру зі слів позивачки, і дана посадова особа не спілкувалася з відповідачем та не була очевидцем вказаної агресивної поведінки відповідача. Але даний лист достовірно відображає психічний стан і поведінку самої позивачки, яка особисто звернулася до Центру, і що в цілому відповідає поведінці матері, яку позбавили її дитини і яка переживає глибокий стрес у зв`язку із цим. Даний опис психічного стану матері кореспондується із численними письмовими зверненнями позивачки із заявами у 2018, 2019, 2020 роках до відповідних служб і органів з проханням забезпечити її право на спілкування з її дитиною, скаргами на порушення прав матері і дитини. Даний лист на переконання суду відображає, в якому стані перебувала позивачка у липні 2019 року, що є закономірним із твердженнями позивачки про те, що з березня 2019 року відповідач позбавив її нормального контакту з дитиною. Також даний лист в сукупності із іншими письмовими доказами зверненнями [PERSON] до служби у справах дітей, органів опіки, Національної поліції, вказує на щире бажання матері бути з дитиною протягом всього часу. Із сукупності наданих позивачкою письмових доказів вбачається, що початок конфліктів між нею та відповідачем відтсежується з серпня 2018 року, коли вона почала викликати поліцію зі скаргами на протиправні дії відповідача, загострення конфліктів між сторонами, які проживали спільно, відбулося у жовтні - листопаді 2018, а також у березні 2019 року, про що свідчать дати відповідних звернень. У матеріалах справи наявна копія постанови Київського районного суду м. Одеси від 17.04.2019 про відмову у притягненні [PERSON] до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (домашнє насильство), і закриття провадження. У даній постанові зокрема вказано, що відносно [PERSON] було складено протокол про притягнення її до адміністративної відповідальності у зв`язку із тим, що 18.03.2019 [PERSON] за місцем проживання вчинила відносно свого цивільного чоловіка умисні дії психологічного характеру, висловлювалась нецензурною лайкою, погрожувала. При цьому\~в судовому\~засіданні 17.04.2019\~ [PERSON] \~пояснила суду,\~який розглядав\~справу про\~адміністративне правопорушення,\~що насильства\~щодо свого\~співмешканця вона\~не вчиняла.\~18.03.2019 він змінив замки у дверях тому вона не могла потрапити додому, після чого він почав її виганяти з дому. В епікризі № 1663/1/447 ДС ООМЦПЗ [PERSON] вказано, що вона оглянута лікарем психіатром 17.10.18 по заяві чоловіка на дому. Зі слів пацієнтки, чоловік викликав психіатра після того, як вона написала на нього заяву в міліцію про те, що він її побив. Повідомляла, що вважає себе жертвою домашнього насильства. 18 березня 2019 року, коли вона пішла до лікаря, він змінив замки вивіз її речі до матері, в будинок не пустив, дитину не віддав. У заявах позивачки до Одеського міського центру соціальних служб, сім`ї, дітей та молоді, служби у справах дітей ОМР, Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області від 24.06.2019 вказано, що 18 березня 2019 року відповідач вивіз речі позивачки зі спільного будинку за адресою [ADDRESS] , змінив замки, і повністю ізолював від позивачки її сина [PERSON] . За таких умов суд доходить висновку, що доводи позивачки про те, що вона не проживає із відповідачем з березня 2019 року знаходять своє підтвердження матеріалами справи, оскільки позивачка неодноразово у березні, квітні, червні 2019 року стверджувала про ці обставини в різних зверненнях, а не лише написала про це у позові. Письмові докази, які надані позивачкою [PERSON] (заяви, звернення, скарги, а також листи на них, відповіді, медіаційна угода, декларація про вибір лікаря матір`ю для дитини, інші документи) прямо чи опосередковано стосуються того, що вона позбавлена відповідачем нормального спілкування з дитиною, скарги на неналежне, на її думку, реагування з боку цих служб на порушені нею питання, вказують на намагання матері приймати участь у житті житини. Ці документи датовані листопадом 2018 року, груднем 2018 року, березнем 2019 року, квітнем 2019 року, червнем 2019 року, липнем 2019 року, серпнем 2019 вереснем 2019 року, жовтнем 2019 року, листопадом 2019 року, груднем 2019 року, січнем 2020 року. Суд вважає, що такі документи є доказами твердого і неухильного наміру матері бути зі своєю дитиною, ритмічної активності позивачки в захисті прав матері і дитини, відсутності з її боку будь-яких зволікань. У 2020 році розпочато процедуру визначення місця проживання малолітнього Данили на засіданні комісії Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради, про що свідчить запрошення позивачці зі служби у справах дітей від 19.03.2020, від 19.06.2020. Згідно висновку Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради «Про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] », комісія вважала доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . При цьому суд, аналізуючи даний документ, відмічає, що на час його складання дитина не надавала переваги жодному із батьків: «Психологами відділу соціальної роботи Центру соціальних служб Одеської міської ради у Київському районі 19.07.2020р. та 24.07.2020 р. було проведено психологічну роботу (в рамках стандарту послуги консультування) щодо проведення дослідження відносин малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] до кожного з батьків та ставлення кожного з батьків до своєї родини, внаслідок якої встановлено наступне. Під час бесіди [PERSON] охоче йшов на контакт з психологом. На питання відповідав чітко та впевнено. Розвиток дитини відповідає віковій нормі…. За характером дитина доброзичлива, спокійна та відкрита…Під час спостереження у дитини не спостерігалось переваги до когось з батьків…. Тривожності не спостерігалось». З цього суд робить висновок, що станом на липень 2020 року дитина проявляла інтерес та цікавість як до батька, так і до матері, не надаючи перевагу жодному із батьків. При цьому на той час дитина вже більше року проживала з батьком. Позивачкою надано копію направлення Одеського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді № 94 від 22.11.2019 до ФОП [PERSON] , що видавалося «у зв`язку із складною життєвою ситуацією, а саме відновлення спілкування з дитиною», а також копію медіаційної угоди № 2-2611 від 26.11.2019, укладеної між медіаторами [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , [PERSON] . Предметом спору в угоді вказано «сімейний конфлікт, проживання дитини, контакт з дитиною матері». Також позивачкою надано копію листа обліку проведених медіаційних зустрічей з медіаторами [PERSON] та [PERSON] 26.11.2019, 27.11.2019, 29.11.2019, 06.12.2019, 13.12.2019, 16.12.2019, де наявні підписи [PERSON] і [PERSON] . Висновок Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради «Про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] » містить відомості про те, що «батькам дитини було запропоновано отримати соціальну послугу (медіацію) з метою налагодження контакту та розв`язання спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, але, у зв`язку із відмовою гр. [PERSON] від 21.02.2020 р., позитивного результату не досягнуто, спір між сторонами не вирішено, стосунки не налагоджено». Також матеріали справи містять роздруківки СМС-повідомлень у месенджерах, листи [PERSON] . [PERSON] , направлені через кур`єра, оператора поштового зв`язку «Укрпошта», з проханням побачити дитину, дотримуватися прав матері і дитини. Відповіді на смс-повідомлення від відповідача відсутні, а листи направлені через кур`єра відповідач не отримував. З цих підстав суд критично ставиться до доводів відповідача [PERSON] про те, що матір не бажає виконувати свої батьківські обов`язки, не проживає з дитиною з 2018 року, сама бажала, щоб дитина проживала з батьком. Суд вбачає, що вичерпавши усі можливості досудового врегулювання спору, позивачка, не погодившись із висновком Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради, звернулась до суду для визначення місця проживання дитини із нею. Також суд приймає до уваги позитивні характеристики позивачки за місцем мешкання роботи, від колишнього чоловіка [PERSON] , з яким вона має спільну дитину [PERSON] , [INFO] , позитивні характеристики на доньку позивачки. Дані документи свідчать про те, що не дивлячись на те, що шлюб [PERSON] і [PERSON] розпався, колишньому подружжю вдається зберегти нормальні стосунки. Характеристики доньки позивачки [PERSON] містять інформацію про те, що дитина вихована, отримує освіту і відвідує додаткові заняття. Мати, [PERSON] постійно цікавиться навчанням дитини і регулярно відвідує школу, несе витрати на додаткові заняття. Ці факти і обставини свідчать про наявність у позивачки позитивного досвіду у вихованні дітей, неконфліктність. На момент розгляду справи, згідно відкритим даним Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець, заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини не має. Позивачка надала суду пояснення, які не суперечать позиції, викладеній у позові. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON] показали, що [PERSON] є їх сусідкою. Знайомі із нею протягом тривалого часу. Проживали разом у будинку [ADDRESS] . Охарактеризували її як хорошу матір, господиню, знайомі із її донькою [PERSON] , відмічали хороші стосунки в сім`ї між позивачкою і її донькою, доглянутість і розвиненість дитини. Відповідача пам`ятають як чоловіка позивачки, підтвердили, що позивачка, народивши дитину від відповідача, гуляла з дитиною в колясці, доглядала за малюком. Самого відповідача пам`ятають погано, близько з ним знайомі не були. Пам`ятають конфліктні ситуації між позивачкою і відповідачем. З 2018 року позивачка повідомляла, що вони з відповідачем переїхали в будинок в районі [ADDRESS] . Розглянувши доводи, пояснення відповідача і перевіривши їх доказами суд приходить до наступного. Позовні вимоги зустрічного позову і заперечення проти первісного позову ґрунтуються на тому, що [PERSON] не бажала дбати про дитину, принижувала її, вчиняла щодо дитини насильство. На час розгляду справи дитина проживає з батьком тривалий час, що не заперечується сторонами. Доказів протиправної поведінки матері відповідачем не надано. Суд критично ставиться до наданих відповідачем висновків фахівців-психологів, оскільки усі вони відображають факти відвідування цих фахівців дитини з татом, починаючи з квітня 2021 року, після подання первісного позову, коли дитина знаходилася під контролем батька. У висновках фахівці вживають оборот «зі слів батька», оскільки самі не були свідками та очевидцями буд-якої агресивної поведінки матері дитини. За час розгляду справи відповідач не надав суду достовірних відомостей, чи працевлаштований він і який має дохід окрім аліментів, які позивачка сплачує на дитину (наявна у справі характеристика від березня 2021 року не свідчить, що відповідач працює в дитячому садочку, оскільки факт звільнення з даної установи не заперечувався відповідачем). Так, у висновку Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради зазначено, що зі слів відповідача він надає масажні послуги на дому, але документів про працевлаштування надати не зміг. В судовому засіданні відповідач і його представники повідомляли різні дані про його заробітки, але який конкретно рід занять і заробіток має відповідач, суду відомостей не надано. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що знайомий із позивачкою і відповідачем з 2021 року, являється юристом і представником відповідача. Відмічав, що відповідач проживає з дитиною, повідомив про намагання матері бачитися з дитиною. При цьому свідок висловлював своє особисте зневажливе ставлення до позивачки. Ставлення дитини до матері характеризував як негативне, вказував, що [PERSON] боїться маму. Повідомив, що останній місяці проживає у будинку із [PERSON] і малолітнім [PERSON] за адресою [ADDRESS] , оскільки свідок має декілька вищих освіт, а тому займається з дитиною різними науками і дисциплінами. Відомостей про те, що дитина станом на 2024 рік ходить до школи, відповідачем суду не надано. На запитання, чи працював відповідач з 2021 року, свідок [PERSON] відповів, що працював на різних роботах, але в основному він був зайнятий відвідуванням лікарів і психологів з приводу травми дитини внаслідок протиправної поведінки позивачки. У чому виражалася протиправна поведінка матері щодо дитини свідок [PERSON] повідомити не зміг, але відповів, що на його думку вона зневажливо поставилася до нього як представника відповідача, тому він робить висновок про те, що не дивно, що і дитина не бажає спілкування з матір`ю. крім того, виклики поліції, залучення журналістів позивачкою на думку [PERSON] свідчить не про бажання бачитись з дитиною, а для задоволення її власного его. Свідок [PERSON] показала, що являється сусідкою відповідача, бачила, як матір [PERSON] неодноразово приїздила за адресою [ADDRESS] , повідомляла, що дитина відмовлялася іти до матері. Причини такої поведінки дитини свідок пояснити не змогла. Свідок [PERSON] показав, що є знайомим відповідача. Знає позивачку. Був свідком того, що у 2018 році відповідач йшов на роботу разом із ним (на будівельний майданчик), взявши з собою дитину, оскільки позивачка залишала дитину, і зі слів відповідача, кудись поїхала. Також повідомляв, що був свідком того, як їдучи в автомобілі із відповідачем, останньому на телефон зателефонувала позивачка. На гучному зв`язку він чув розмову, в ході якого позивачка вимагала гроші у відповідача за дитину. Деякий час відповідач разом із дитиною проживав у квартирі свідка у 2018 році, оскільки матір [PERSON] вигнала батька з дитиною зі своєї квартири. На запитання, яким чином можна додатково перевірити дані ним показання свідок повідомив, що була програма у ЗМІ, яку можна передивитись, і усе буде зрозуміло. У своїх поясненнях суду відповідач [PERSON] повідомив, що розуміє, що позовна вимога про позбавлення батьківських прав задоволенню не підлягає, тому він відмовляється від неї, при цьому письмової відмови суду не надав. На запитання суду, а чи бажає він позбавити матір батьківських прав, якщо б це було можливо, відповідач однозначно відповів, що так. Вважає матір небезпечною для дитини, і спілкування сина з матр`ю обставиною, що спричинятиме травми дитині. На запитання суду, з ким буде дитина, якщо у випадку визначення місця проживання сина із ним, його мобілізують для служби в Збройних силах України, у зв`язку із триваючим збройним конфліктом і правовим режимом воєнного стану в Україні, відповідач сказав, що його не мобілізують, при цьому будь-яких документів про звільнення чи відстрочку від мобілізації відповідач не надав. На уточнююче запитання суду, якщо ж відповідача все ж таки мобілізують, з ким буде дитина, відповідач повторно відповів, що його не мобілізують. Суд відмічає, що відповідач не сказав про те, що у крайньому випадку передасть матері, що свідчить про те, що відповідач повністю виключив матір із життя дитини. На запитання представника позивача, чи занепокоєний відповідач тим, що дитина не бажає спілкування з матір`ю, які заходи відповідач особисто вживав, щоб у дитини була матір, відповідач послідовної і зрозумілої відповіді не надав. Згідно відкритим даним Єдиного державного реєстру судових рішень, 05.06.2023 року у дійсній справі розглядалася скарга відповідача на дії та рішення державного виконавця в рамках виконання постанови Одеського апеляційного суду від 26.09.2022 про забезпечення позову (Справа № 947/5351/21, Провадження № 4-с/947/29/23, головуючий суддя Лунячкенко В.О.). При цьому судом було встановлено, що Під час проведення виконавчого провадження державним виконавцем неодноразово призначались дати для здійснення виконання рішення суду. 1) згідно акту від 28.12.2022 року боржник привіз дитину яка відмовилась підійти до матері; 2) згідно акту від 31.12.2022 року боржник привіз дитину яка відмовилась підійти до матері; 3) згідно акту від 04.01.2023 року боржник привіз дитину яка відмовилась підійти до матері; 4) згідно акту від 11.01.2023 року боржник привіз дитину яка відмовилась підійти до матері; 12.01.2023 року від [PERSON] державному виконавцю подана заява про закриття виконавчого провадження у зв`язку із його виконанням. Від стягувача [PERSON] надійшла заява про невиконання рішення суду так як дитина фактично матері не передавалась. 5) згідно акту від 18.01.2023 року боржник з дитиною на місце виконання не прибув. 20.01.2022 року адвокат боржника надала заяву про хворобу дитини із клопотанням про відкладення проведення виконавчих дій. 6) згідно акту від 01.02.2023 року боржник привіз дитину яка відмовилась підійти до матері; 7) згідно акту від 04.02.2022 року боржник привіз дитину яка відмовилась підійти до матері; 8) згідно акту від 07.02.2023 року державний виконавець повідомив боржника про здійснення виконання рішення суду 08.02.2022 року у кабінеті психолога; 8) згідно акту від 08.02.2022 року боржник з дитиною до кабінету психолога не прибули; 08.02.2022 року адвокатом боржника подана заява про не можливість прибуття боржника з проханням відкласти проведення виконавчих дій; Вимогою від 09.02.2023 року державний виконавець зобов`язав боржника прибути з дитиною 15.02.2023 року до кабінету психолога. 9) згідно акту від 15.02.2022 року боржник з дитиною до кабінету психолога не прибули; 10) згідно акту від 22.02.2022 року боржник з дитиною на місце виконання не прибули; 11) згідно акту від 01.03.2022 року боржник з дитиною на місце виконання не прибули. Згідно постанови від 02.03.2023 року державним виконавцем закінчено виконавче провадження , яке не може бути виконане без участі боржника, на підставі ч.3 п.3\~ст. 63 Закону України « Про виконавче провадження»\~так як вимоги виконавчого документа без поважних причин не виконуються. Стороною боржника були подані чисельні звернення батька до сімейного лікаря, датовані днями перед виконанням або у дні виконання, для огляду дитини у зв`язку із наявністю розладу сну та тривожністю. Причинами неявки до психолога зазначались недовіра сторони до конкретного психолога із пропонуванням іншого психолога. Суд (у складі суддя Київського районног осуду м. Одеси Луняченко В.О.), проаналізувавши матеріали виконавчого провадження та пояснення учасників справи приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги в частині визнання постанови державного виконавця від 02.03.2023 року протиправною з підстав закінчення виконавчого провадження за ч.3 п.3\~ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження». Як встановлено судом основною метою рішення суду, яке підлягало виконанню\~постанови Одеського апеляційного суду від 26.09.2022 року було намагання суду до розгляду основного спору щодо визначення місця проживання дитини, надати матері , яка тривалий час не мала можливості спілкування з дитиною, можливість спілкування без участі батька хоча б деякий-час. Встановлені обставини свідчать про формальний підхід батька до виконання даного рішення суду, який розуміючи що дитина не має відповідного досвіду спілкування із матір`ю, діючи із пасивною агресією , спочатку лише привозив дитину на зустріч а після залучення до виконання рішення суду спеціаліста просто з різних підстав перестав навіть являтись на призначені державним виконавцем зустрічі. Враховуючі дані обставини суд вважає, що винесення відповідної постанови державним виконавцем відповідало обставинам виконавчого провадження а тому є законною і не підлягає скасуванню. Дана ухвала від 05.06.20123 сторонами не оскаржена та набрала законної сили 05.06.2023, про що свідчить відмітка в ЄДРСР. Під час опитування дитини судом за участю представника служби у справах дітей встановлено, що дитина контактна, розвинена добре. Малолітній [PERSON] повідомляв про себе, що любить спорт, плавання. На запитання суду про відносини з матір`ю дитина займала уникаючу позицію, повідомила, що матір нібито била його пляшкою по голові. На запитання суду, чи розповідає батько що-небудь про матір дитина повідомила, що з цього приводу не спілкуються з батьком. На уточнююче питання, чи взагалі батько нічого не каже про матір, [PERSON] відповів, що батько каже, що мама не дуже хороша людина, але потім різко почав заперечувати, що навіть те, що зараз він, [PERSON] , сказав, то і це батько не каже. На запитання працівника служби у справах дітей, чи хотів би Данило, щоб сім`я була повна, він відповів, що хотів би, якби з мамою було усе добре. Що з мамою не так, окрім того, що на його переконання мама била його пляшкою по голові, дитина не відповіла. Електронні докази відеозаписи та аудіозаписи, що надавалися сторонами, суд до уваги не приймає, з огляду на те, що сторонами не надано дозволів осіб, що записувалися, на проведення таких аудіо та відео записів, відомостей про їх обізнаність та згоду про проведення аудіо та відеозаписів, а також не заначено, де перебувають оригінали вказаних електронних доказів. Проаналізувавши вказані докази в їх сукупності і взаємозв`язку, надавши оцінку кожному доказу окремо, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, такі відносини, у яких з боку батька дитини, відповідача [PERSON] дійсно мають місце дії, спрямовані на відчуження дитини від матері. Бажання батька позбавити батьківських прав матір, особисте негативне ставлення до позивачки, небажання передати їй дитину навіть у випадку мобілізації відповідача до лав ЗСУ свідчить про те, що батько повністю виключив матір з життя дитини. При цьому сторонами неодноразово повідомлялися вислови дитини, що матір нібито била дитину пляшкою по голові, коли [PERSON] ще був маленький. Цю ж історію з вуст дитини почув суд, на що зазначає, що такі умисні дії одного із батьків, якщо вони мали місце, є посяганням на здоров`я дитини, і потребують відповідної реакції від інших. Матеріали справи містять дані, що сторони звертались до правоохоронних органів зі скаргами щодо насильства відносно один одного. Однак матеріали справи не містять заяви батька про те, що матір дитини била її пляшкою по голові. Суд не вбачає будь-якого бажання батька, щоб в житті дитини була присутня матір. При цьому будь-яких доказів того, що матір дійсно неналежним чином ставилася до дитини, не виконувала своїх батьківських обов`язків, суду не надано. Протягом тривалого розгляду справи поведінка відповідача не змінилася, у звязку із чим суд сприймає таку позицію відповідача як таку, яка направлена на відчуження дитини. Дитина і так проживає з батьком тривалий час, при цьому доказів забезпечення хоча б розумного режиму спілкування дитини з матір`ю з боку відповідача суду не надано. Тому позовна вимога батька визначити місце проживання дитини із ним насправді переслідує мету повністю виключити матір із життя дитини. Натомість поведінка позивачки не є агресивною проти відповідача. Негативне ставлення позивачки до відповідача обумовлене конкретними діями, які мають місце на час розгляду справи відчуження дитини від матері. Спір між сторонами виник з сімейних правовідносин, що урегульовано Сімейним Кодексом України. Частиною 3\~статті 51 Конституції України\~визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 8, 9\~статті 7 СК України,\~сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»,\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя\~статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі\~статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства»,\~на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини 1 статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно зі\~статтею 141 СК України,\~мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 161 СК України\~передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.1-3 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до\~статті 89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що\~в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами\~Конституції України\~та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.\~ У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вирішила за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо\~застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме\~статті 161 СК України\~та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Вирішуючи спори у цій категорії справ, суд має враховувати низку чинників: ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини\~(постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року у справі № 727/3856/18 (провадження № 61-5323св19)). Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже,\~вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності\~(постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20)). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.\~Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.\~При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21)). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягає задоволенню, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком- відмовити. Крім того, суд зазначає, що визначити місце\~проживання малолітньої\~дитини [PERSON] ,\~разом з матір`ю не можна тлумачити, як наявність у матері переваги перед батьком, оскільки батько дитини у такому випадку не обмежений у своєму праві на спілкування з сином.

Outcome: dismissed