Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви. \~ \~ \~ \~Позивач звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що з 18.03.2008 року працює на підприємстві відповідача - у Криворізькій дистанції залізничних перевезень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». За період з 2017 року по 2021 рік перебувала у щорічних відпустках, користувалася правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, але підприємство в порушення умов п.3.1.14. Колективного договору на 2011-2012 роки, що діяв також в наступних 2016-2021 роках, яким було визначено розмір допомоги на оздоровлення у розмірі 40 % тарифної ставки на момент надання допомоги, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати, посилаючись на внесення погоджених з профспілкою змін до Колективного договору, виплачувало таку допомогу не в повному обсязі, чим допускає тривале порушення прав працівників. На цей час відповідач має перед нею заборгованість у сумі 5847,25 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку. \~ \~ \~ \~На обґрунтування звернення з позовом до суду у встановлені законом строки, позивач посилається на положення частини 2\~статті 233\~КЗпП України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до яких в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Таким чином вважає, що строк звернення до суду нею не пропущений. Стислий виклад заперечень відповідача. \~ \~ \~ \~Відповідач вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, посилаючись на те, що відповідно до п.п. 3, 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06.12.2016 (далі\~Закон № 1774-VІІІ), мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів, а застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону 1774 встановлено, що з 01.01.2017 мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Крім того нормою зазначеного Закону передбачено, що норма щодо незастосування розрахункової величини у вигляді мінімальної заробітної плати, застосовується щодо осіб які уклали колективні договори незалежно від їх дій чи бездіяльності, оскільки встановлено, що до внесення змін до колективних договорів і угод всіх рівнів щодо не застосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. На виконання вимог закону та з метою приведення у відповідність умов Колективного договору до вимог законодавства відповідач та первинна профспілкова організація спільним рішенням, викладеним у формі постанови від 14.04.2017 №368 поставили на виконання пунктів 3,5 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України №1774 застосувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі замість величини «125 відсотків прожиткового мінімуму працездатних осіб», встановленого законом. За таких умов винесення спільного рішення між сторонами колективного договору у формі постанови та проведення розрахунку суми матеріальної допомоги у розмірі 40% від суми посадового окладу а так само, застосування розрахункової величини у розмірі визначеному Законом 1774, спрямовано на приведення правовідносин сторін до вимог чинного законодавства, внаслідок чого посилання позивача на недійсність умов трудового договору та звуження його конституційних прав в даному випадку є необґрунтованим, посилання ж позивача на ст.22 Конституції України є неправильним. \~ \~ \~ \~Просить врахувати, що позивач не наводить жодного доказу того, що вона довідалась про порушення своїх трудових прав (виплату матеріальної допомоги на оздоровлення не у повному обсязі) лише у 2023 році або того, що існували об`єктивні непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України. Пропуск строку звернення з позовом до суду, який відповідно до ст.233 КЗпП України становить три місяці, є підставою для відмови у задоволенні позову. \~ \~ \~ \~Крім того, відповідач не погоджуються із стягненням на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн., оскільки такий розмір вважає неспівмірним із складністю справи та витраченим адвокатом часом. Вважає, що адвокат, який представляє інтереси позивача, є представником у багатьох справах, де відповідачем є АТ «Укрзалізниця», а отже вивчила вже судову практику, наводить одні і ті ж самі аргументи в обґрунтування позовних вимог. \~ \~ \~ \~В задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Процесуальні дії у справі. \~ \~ \~ \~02.02.2024 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. \~ \~ \~ \~ 26.02.2024 відповідач скористався правом надання відзиву на позов, одночасно з яким надав клопотання про застосування строків позовної давності. 05.03.2024 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі. Інших заяв та клопотань від сторін не надходило. Фактичні обставини, встановлені судом. \~ \~ \~ \~Позивач з 18 березня 2008 року працює на підприємстві відповідача у Криворізькій дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на різних посадах, з 03.05.2023 року переведена агентом комерційним /а.с.16-17/, що не заперечується відповідачем. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.3.1.14. Колективного договору на 2015 рік, схваленого конференцією трудового колективу Криворізької дирекції залізничних перевезень 18.03.2015 року, дії якого продовжені відповідними постановами на 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, адміністрація зобов`язується при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги /а.с.22-24,25-29/. \~ \~ \~ \~Спільною постановою начальника СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» і голови Криворізької територіальної профспілкової організації №П-5-8г/а від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» /а.с.30/. \~ \~ \~ \~Спільною постановою начальника Криворізької дирекції залізничних перевезень і голови Криворізької територіальної профспілкової організації № П-13-85г від 10.06.2021 року внесено зміни до колективного договору, зокрема п.3.1.12. викладено у новій редакції, згідно з якою при наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року /а.с.31/. \~ \~ \~ \~Згідно з наданими позивачкою розрахунковими листами у червні 2017 року їй була виплачена матеріальна допомога у розмірі 2105,00 грн., у лютому 2018 року - 2202,50 грн., у травні 2019 року -\~2401,25 грн., у грудні 2020 року 2838 грн., у вересні 2021 року\~- 4540,00 грн., яка, як вона вважає, виплачена не в повному обсязі /а.с.18-21/. \~ \~ \~ \~Доказів на підтвердження нарахування та невиплати допомоги на оздоровлення у іншому розмірі відповідачем суду не надано. Зміст спірних правовідносин. \~ \~ \~ \~Встановленим обставинам відповідають правовідносини, які регулюють трудові відносини. Норми права, які застосовує суд, та мотиви їх застосування. \~ \~ \~ \~Статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст.22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. \~ \~ \~ \~До структури заробітної плати входить: основна та додаткова заробітна плата, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч.3 ст.2). \~ \~ \~ \~Згідно зі ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. \~ \~ \~ \~Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.18 КЗпП України, ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. \~ \~ \~ \~Статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. \~ \~ \~ \~Згідно з частиною другою цієї статті, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. \~ \~ \~ \~Водночас, в межах здійснення державного регулювання оплати праці, передбаченого статтею 8 Закону України «Про оплату праці», 06 грудня 2016 року прийнято\~Закон № 1774-VIIІ, яким установлено особливі умови визначення посадових окладів працівників та встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень (пункт 3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону). Пунктом 5 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №1774-УІІІ установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб (Наведена редакція Закону станом на 01.01.2017 року). Аналізуючи порядок застосування Закону України №1774-УІІІ у судовій практиці, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.11.2020 року у справі №200/9195/19-а дійшла висновку, що таким приписом законодавець заборонив застосовувати розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів. З прийняттям\~Закону № 1774-VIII\~в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата. \~ \~ \~ \~Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; по-друге, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 01 січня відповідного календарного року (пункти 75, 76 постанови). Такого ж висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 10.01.2024 року у справі №501/4788/21, зазначивши - " що з набранням чинності Закону України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року обчислення місячної тарифної ставки позивача із застосуванням в якості розрахункової величини мінімальної заробітної плати стало недопустимим в силу імперативного припису закону". \~ \~ \~ \~Відтак, починаючи з 01 січня 2017 року на виконання вимог Закону №1774-VIII від 06 грудня 2016 р., АТ «Українська залізниця» було зобов`язано застосовувати розрахункову величину у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, замість мінімальної заробітної плати. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Отже не зважаючи на положення пункту п.3.1.14. Колективного договору, відповідач правомірно здійснював виплату матеріальної допомоги на оздоровлення [PERSON] з використанням базового показника - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законном у відповідний період. Висновок суду. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено порушення його прав у спірних правовідносинах, що є підставою для відмови в задоволенні позову. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. \~ \~ \~ \~Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст.6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном). \~ \~ \~ \~Крім того, відповідно до ч.6\~ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ \~ \~ \~Згідно з ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі\~ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. З цих підстав,

Outcome: dismissed