Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-01 00:00:00

В червні місяці 2023 року заявник звернувся до суду з вказаною заявою в якій просить встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), відповідно до повторного свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 19.04.2014 року виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Конотопу реєстраційної служби Конотопського міськрайонного управління юстиції у Сумській області) на території України на момент проголошення незалежності 24 серпня 1991 року. \~ \~ \~ \~ В обґрунтування вимог заяви заявник вказала, що вона народилася [INFO] на території УСРС, в місті Конотоп Сумської області. В вісімдесятих роках вона переїхала з батьками на заробітки до російської федерації де навчалась та де отримала паспорт громадянина СРСР. На початку 1990 року повернулась до УСРС. Та з січня 1990 року по серпень 1993 рік проживала за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] переїхала до Сумської області, Конотопського району в с. Малий Самбір, де проживала та була зареєстрована з 13.09.1993 року по 1995 рік включно. 16.08.1995 року заявник уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований в виконавчому комітеті Небелівської сільської ради Новоархангельського району, Кіровоградської області та змінила своє прізвище [PERSON] на [PERSON] . Від шлюбу в заявниці народились діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Заявниця [PERSON] переїхала та почала проживати з 1996 року по 1999 рік за адресою [ADDRESS] . Всі документи, які заявник мала та які могли посвідчити її особу зокрема і паспорт колишнього Радянської Соціалістичної Республіки втрачено, а паспорт громадянина України вона не отримала. Тому 29.11.2022 року вона звернулася до Інгулецького відділу в місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з заявою про видачу паспорту громадянина України де їй було відмовлено через те, що відсутній документ (паспорт), що підтверджує факт постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території України, або внесення органами внутрішніх справ України напису «громадянин України та було рекомендовано звернутися до суду для встановлення відповідного факту. Наразі заявниця не має жодних документів, які б могли підтвердити її особу, у зв`язку з чим не може звертатися в жодну організацію для отримання інформації про себе. У відзиві на заяву, поданому 13 липня 2023 року, відповідач, просить у задоволенні вимог заявниці відмовити, з підстав відсутності в матеріалах справи доказів, які б підтверджували факт саме постійного безперервного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991року. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Додаткових пояснень від представника заявниці не надходило. На судове засідання заявниця не з`явилася, її інтереси були представлені адвокатом Крамчаніним О.В., який на судовому засіданні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Зазначив, що наданою довідкою про фактичне проживання заявниці в період з 1990 року по 1993 рік, а також показами свідків, які не спростовані, в достатній мірі підтверджено відповідний факт, а відомості відображені у наданій заінтересованою особою домовій книзі не свідчать про повернення заявниці з росії на територію України в 1993 році. Представник заінтересованої особи [PERSON] вказала, що жодним наданим заявником документом не підтверджено факт постійного його проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року. Оскільки пред`явлена представником заявника довідка про фактичне місце проживання не підтверджена первинними документами, на підставі яких її видано, а також відсутні інші об`єктивні докази на підтвердження відповідних обставин, представник вважає заявлені заявницею вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Представник заінтересованої особи [PERSON] також заперечила про заявлених вимог, просила у їх задоволенні відмовити з підстав наведених у відзиві та озвучених іншим представником. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, перевіривши наведені заявником обставини, суд вважає, що заяву належить залишити без задоволення, зважаючи на таке. Зі змісту заяви, наведених учасниками обґрунтувань та заявлених вимог суд встановив, що [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України». Так, у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України. Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду). Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд встановив такі фактичні обставини справи. Відповідно до листа Головного управління ДМС у Дніпропетровській області № 1228-973/1228-24 від 09 квітня 2024 року вбачається, що начальник вказаного управління звернувся до Департаменту надання адміністративних послуг Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області із запитом про надання наявної інформації щодо реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Підлипне Конотопського району Сумської області та її доньки [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Контоп Сумської області, за адресою: Сумська область, Конотопський район, с. Малий Самбір. Відповідно до листа виконавчого комітету Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області від 11 квітня 2024 року № 02-517 на вищевказаний запит було надано відповідь про відсутність реєстрації вказаних осіб у зазначеному населеному пункті, а також надано копію витягу з домової книги з якої вбачається зняття з реєстрації вказаних осіб з місця проживання в с. Малий Самбір Конотопського району Сумської області. Відповідно до актового запису № 15 складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Конотопу реєстраційної служби Конотопського міськрайонного управління юстиції у Сумській області 05 січня 1973 року [PERSON] народилася [INFO] в місті Конотоп Сумської області. Відповідно до листа Уманського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15 березня 2023 року № 236/32.12-04.3 у вказаному відділі було виявлено: актовий запис про народження № 6 від 06 вересня 1997 року, складений виконавчим комітетом Острівецької сільської ради Уманського району Черкаської області на [PERSON] , [INFO] . Мати [PERSON] , [INFO] ; актовий запис про народження № 10 від 26 травня 1998 року, складений Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на [PERSON] , [INFO] . Мати [PERSON] , [INFO] . Відповідно до актового запису про шлюб [PERSON] № 4 складений Небелівською сільською радою Новоархангельського району Кіровоградської області 16 серпня 1995 року заявниця своє прізвище « [PERSON] » після укладення шлюбу із [PERSON] змінила на « [PERSON] ». Відповідно до листа Головного управління ДМС у Дніпропетровській області від 06 грудня 2022 року № 1228-1257/1228-22 [PERSON] було надано відповідь, що необхідно надати судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання в Україні станом на 24 серпня 1991 року. Відповідно до довідки виданої старостою Пригірського старостинського округу виконавчого комітету Кочубеївської сільської ради ОТГ Херсонської області № 47 від 24 травня 2023 року зазначено, що [PERSON] , [INFO] , не зареєстрована, але дійсно фактично проживає в [ADDRESS] . Відповідно до довідки виданої старостою Пригірського старостинського округу виконавчого комітету Кочубеївської сільської ради ОТГ Херсонської області № 46 від 24 травня 2023 року зазначено, що [PERSON] [INFO] , дійсно з січня 1990 року по серпень 1993 року фактично проживала на території Кочубеївської сільської ради об`єднаної територіальної громади Херсонської області, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації виконавчого комітету Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області у листі від 14 лютого 2023 року № 02-53/84, наданої у відповідь на адвокатський запит, встановлено, що [PERSON] , [INFO] з 13 вересня 1993 року по 1995 рік включно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (згідно з погосподарською книгою № 10 за 1991-1995 років колишньої Малосамбірської сільської ради Конотопського району Сумської області). Громадянин України [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , з 11 березня 1992 по 14 серпня 1993 року включно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (згідно з погосподарською книгою № 10 за 1991-1995 років колишньої Малосамбірської сільської ради Конотопського району Сумської області). Громадянка України [PERSON] , [INFO] , з 11 березня 1992 року по 1995 рік включно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (згідно з погосподарською книгою № 10 за 1991-1995 років колишньої Малосамбірської сільської ради Конотопського району Сумської області). У погосподарській книзі про місце проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 1996 року записи відсутні. До цього часу доля [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не відома. Відповідно до листа Острівецького старостинського округу № 5 виконавчого комітету Бабанської селищної ради Уманського району Черкаської області від 14 лютого 2023 року № 18-03/27 встановлено таке: за період часу з 1996 по 1999 роки в селі Острівець Уманського району Черкаської області проживала [PERSON] , [INFO] , яка прибула на територію ради 02 грудня 1997 року. Точної адреси проживання в с. Острівець Уманського району Черкаської області в погосподарській книзі не зазначено. (Підстава: погосподарська книга за 1996 - 2000 роки №1, особовий рахунок № [NUMBER] , ст. 19); відомості про те, чи було зареєстроване місце проживання [PERSON] , [INFO] , в с. Острівець Уманського району Черкаської області - відсутні; відомості про [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , в Острівецькому старостинському окрузу №5 відсутні. Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 03 лютого 2023 року № 91-4607/18/23-Вих, встановлено, що Головний центр обробки спеціальної інформації не може надати інформацію про перетинання державного кордону України у період з 01 січня 1991 року по 31 грудня 1991 року стосовно [PERSON] , [INFO] . На судовому засіданні також були допитані свідки, які надали суду такі показання. Свідок [PERSON] показала, що вона проживає в селі Розівка Високопільського району з моменту свого народження, тобто з 1964 року по сусідству із [PERSON] В с. Розівка по вулиці Лопаткіній заявниця трохи проживала з 1991 року. Після чого поїхала на пару год. А після 2000 року проживає у вказаному місці постійно. В подальшому, на уточнююче питання представника, свідок відповіла, що заявниця проживала у зазначену селі з 1990 року по 1993 рік. У вказаний період бачила [PERSON] постійно, яка робила в колгоспі на різних роботах. В 1990-х роках [PERSON] за кордон не виїжджала. [PERSON] у вказаний період проживала з батьками. Свідок [PERSON] показав, що проживає в с. Розівка з 1980-х років, а [PERSON] знає з 1990 року, тобто з часу коли вона приїхала проживати в с. Розівка. В 1993 році заявниця виїхала, а в 2000 році повернулася. З 1990 року по 1993 рік [PERSON] постійно разом з матір`ю проживала по [ADDRESS] . Працювала в колгоспі. Причини виїзду в 1993 році [PERSON] йому не відомі. Оцінюючи наведені вище досліджені судом докази у їх сукупності та взаємозв`язку суд дійшов висновку, що ними не підтверджено факту проживання заявниці на території України (УРСР) постійно як станом на 24 серпня 1991 року так і станом на 13 листопада 1991 року. Надані суду документи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх відомостей про проживання заявниці у вказаний період в с. Розівка Високопільського району, як про це вона стверджує та як про це зазначено у довідці старости Пригір`ївського старостинського округу, яка фактично є єдиними документом, що містить відповідну інформацію. Суд не може безумовно взяти вказану довідку до уваги як єдиний письмовийй доказ відповідного факту з огляду на відсутність інших будь-яких об`єктивних доказів щодо цього, зокрема первинних документів на підставі яких її видано уповноваженої особою. Аналізуючи такий доказ, суд погоджуючись із позицією заінтересованої особи, вважає його вторинним документом, який, зважаючи на особливість спору та важливість для держави факту про встановлення якого просить заявник надання громадянства України, за умови відсутності інших об`єктивних та переконливих даних, потребує обов`язкового підтвердження первинними документами, які мають відображати відомості, що мали місце більше тридцяти років по тому. Суд вживав заходи щодо отримання відповідних первинних документів шляхом їх витребування від Кочубеївської сільської ради об`єднаної територіальної громади Херсонської області, згідно з ухвалою суду від 18 січня 2024 року, однак остання неодноразово не була виконана відповідальною особою, у зв`язку з чим, враховуючи тривалість розгляду справи, а також позицію з цього питання учасників цивільного процесу, які вільно користуючись своїми правами, наполягали на розгляді справи за наявними матеріалами справи, суд вирішив розглядати справу за вказаних обставин, сприймаючи ненадання відповідних доказів уповноваженою особою як їх відсутність. Суд враховує, що отримати прямі докази факту постійного проживання заявника на території України за спливом значного проміжку часу об`єктивно важко, але звертає увагу на те, що в такому разі відповідний факт має бути підтверджений на підставі сукупності непрямих доказів, які хоча кожен окремо не вказують на конкретну обставину, проте підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх взаємозв`язку та системності. Саме для таких випадків, коли у особи немає можливості на підтвердження відповідного факту надати конкретні, прийнятні докази уповноваженому органу у позасудовому порядку і визначено законодавцем можливість його встановлення у відкритому судовому засіданні судом, який шляхом оцінки наведених заявником та заінтересованими особами доводів та аналізом змісту наданих доказів, має зробити висновок чи спромігся заявник достатньо аргументовано довести перед судом свою позицію та переконати суд у тому, що єдиним логічним поясненням встановлених обставин є саме факт постійного його проживання на території України як станом на 24 серпня 1991 року так і станом на 13 листопада 1991 року. Отже, на думку суду встановлені за вказані періоди обставини щодо проживання заявниці не свідчать про її постійне проживання на території України у зазначений період, а отже її право бути визнаною громадянкою України, в даному випадку, не може бути забезпечено в судовому порядку. Також, аналізуючи вищенаведені обставини суд врахував, що заявниця разом з батьками у вісімдесятих роках виїжджала з території УРСР до російської федерації, де проживала тривалий час, у зв`язку з чим їй необхідно було підтвердити обставини щодо її повернення на територію УРСР або станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року, чого нею не було зроблено. Об`єктивна неможливість надання суду відповідних підтверджуючих документів пов`язана, зокрема із збігом значного проміжку часу, давності зберігання архівних документів або наявною військовою агресією російської федерації проти України, сама по собі не може бути підставою для встановлення відповідного факту, за умови його не спростування. Як суд вже звертав увагу, встановлення достатньо значущого факту вимагає прискіпливого підходу в оцінці доказів, передбачає підвищені стандарти для можливості його встановлення, які виключають можливість його підтвердження на підставі лише довідки органу місцевого самоврядування, без підтвердження відображених у ній відомостей первинними документами. З наведених міркувань вважає суд недостатніми і відомості повідомлені свідками, допитаними на судовому засіданні, оскільки вони є поверховими, не містять конкретних відомостей, не підтверджені сукупністю відповідних письмових доказів. Фактично, встановлення відповідного факту у даній справі лише на підставі зазначених вище показаннях свідків, за умови відсутності будь-яких інших письмових доказів, свідчитиме про його встановлення виключно на показаннях свідків, що є неприпустимим, оскільки не відповідатиме визначеним цивільно-процесуальним законом вимогам доказування, зокрема вимозі достатності доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, питання щодо чого суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Таким чином, оцінивши надані учасниками докази у їх сукупності та взаємозв`язку, а також підтверджені ними обставини, суд дійшов висновку про недоведеність факту постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, у зв`язку з чим заявлені вимоги слід залишити без задоволення. Зважаючи на те, що відповідно до частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення за результатами розгляду справи у порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом, а відповідних виключень в даній справі не встановлено, понесені заявницею витрати у виді сплаченого судового збору слід покласти на неї.

Outcome: dismissed