Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернулась в суд із вказаною позовною заявою, в якій просить визнати недійсним заповіт [PERSON] , посвідчений 14.04.2015 в. о. секретаря Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Лікарчук В.І. за реєстровим № 30, складений на користь [PERSON] . Позов мотивовано тим, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 0523487000;07:003;0098, розташована на території Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області. Також спадкодавець після смерті своєї матері [PERSON] прийняв спадщину на житловий будинок, розташований за адресою: с. Ліщинці Погребищенського району Вінницької області, та земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 0523487000;07:001;0024, 0523487000:03:001:0023, розташовані на території Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Після звернення позивачки із заявою про прийняття спадщини до Погребищенської державної нотаріальної контори їй стало відомо, що її батько склав заповіт на користь [PERSON] . Позивачка постійно спілкувалась з батьком і він ніколи їй не говорив про даний заповіт. Однак, ознайомившись із заповітом, позивачка зрозуміла, що її батько даний заповіт не підписував та не робив на ньому напис, так як їй відомо його почерк. Посилаючись на наведені обставини, просила суд визнати недійсним заповіт від імені [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 14.04.2015 в.о. секретаря Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Лікарчук В.І., зареєстрований в реєстрі за № 30. Ухвалою судді від 18.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження (Т.1 а. с. 44 - 45). 10.06.2021 ухвалою суду залучено до участі у справі правонаступника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Старостинецької сільської ради - Погребищенську міську раду (Т.1, а. с. 183 - 185). 03.11.2021\~ухвалою суду\~залучено [PERSON] , [INFO] ,\~до участі\~в справі\~у якості\~третьої особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору,\~на стороні\~позивача (Т. 1, а.с. 244-246). 27.01.2023 ухвалою суду призначено судово - почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (Т. 2 а. с. 224 - 227). 10.03.2023 на адресу суду надійшло клопотання експерта Лілії Сімчук від 22.02.2023 про надання додаткових матеріалів (Т. 2 а. с. 236, 237). 15.03.2023 ухвалою судді поновлено провадження у справі (Т. 2 а. с. 239). 12.06.2023 ухвалою судді повернуто матеріали справи до Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (Т. 3 а. с. 83 - 84). 19.09.2023 через канцелярію суду з Вінницького відділення Київського науково- дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експерта Лілії Сімчук за результатами судової почеркознавчої експертизи № 1087/1088/23-21 від 07.09.2023 (Т. 3 а. с. 106 - 113). 20.09.2023 ухвалою судді поновлено провадження у справі (Т. 3 а. с. 117). 30.11.2023 ухвалою судді закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (Т. 3 а.с. 159-161). Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Нестеренко Г.О. в судове засідання не з`явились, натомість остання через підсистему «Електроний суд» надіслала до суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її представника, позов просила задовольнити в повному обсязі (Т.3 а.с. 191). Представник позивачки [PERSON] адвокат Нестеренко Г.О. на попередніх судових засіданнях 30.03.2021, 10.06.2021, 03.11.2021, 14.02.2022 заявлені позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Царківський О.Ю. в судове засідання не з`явились, натомість останній через канцелярію суду подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність відповідачки та її представника, позовні вимоги не визнають, вважають, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту, що є підставою для відмови у задоволенні позову (Т. 3 а. с. 193 - 194). Крім того, представник відповідачки [PERSON] адвокат Царківський О.Ю. в судових засіданнях 16.12.2020, 10.06.2021, 03.11.2021, 14.02.2022 заявлені позовні вимоги заперечував, зазначав, що позов є необґрунтований, заповіт, складений [PERSON] на користь своєї дружини [PERSON] , ним особисто підписаний та з його вільного волевиявлення, у зв`язку з цим просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача [PERSON] , будучи належним чином повідомленою по дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила (Т.3 а.с. 190). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Погребищенська міська рада, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, до суду свого представника не направила, причини його неявки суду не повідомила (Т. 3 а. с. 175). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Погребищенська державна нотаріальна контора, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, до суду свого представника не направила, причини його неявки суду не повідомила (Т. 3 а. с. 180). Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, то фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося відповідно до положень ч.2\~ст. 247 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідачки, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, встановивши суть спірних правовідносин, що склалися між сторонами, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті\~, суд приходить до наступного висновку. Статтею 3 ЦК України\~визначено перелік засад цивільного законодавства, зокрема: справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України). Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на спадкування пред`явлення позову про визнання заповіту недійсним, позивач в силу ст.\~10\~ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. За змістом ст.\~212\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом статті 1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223\~ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1258\~ЦК України спадкування відбувається у порядку черговості. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Частиною третьою статті 1268\~ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частин першої та п`ятої статті 1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1269\~ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження позивачки, серії [NUMBER] від 14 жовтня 1983 року, актовий запис за № 817, [PERSON] є її батьком (Т.1 а. с. 11). Згідно копії свідоцтва про шлюб від 02 червня 2006 року, актовий запис за № 545, [PERSON] після реєстрації шлюбу з [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] » (Т.1 а. с. 10). 14 квітня 2015 року в. о. секретарем Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області В. І. Лікарчук посвідчено заповіт [PERSON] , за реєстровим № 30, згідно якого все своє майно, яке на день смерті буде йому належати, де б воно не було і з чого б воно не складалось і в загалі все те, що на день смерті буде йому належати, і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] (Т. 1 а. с. 18). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого повторно 21 жовтня 2019 року, актовий запис № 15 (Т.1 а. с. 9). Як вбачається зі спадкової справи № 345/2019 щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] , спадщину після його смерті за заповітом прийняла його дружина [PERSON] та за законом його дочки [PERSON] та [PERSON] , подавши відповідні заяви до Погребищенської державної нотаріальної контори (Т.1 а. с. 115, 116). Згідно з частинами першою, другою ст.\~1223\~ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно зі ст. ст. 1233, 1234\~ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Свобода заповіту - це надана фізичній особі можливість на власний розсуд, у межах, визначених цивільним законодавством, розпорядитися власним майном на випадок смерті, змінити чи скасувати заповіт, а також обрати для своїх заповідальних розпоряджень іншу форму, не заборонену законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~1247\~ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Частиною другою ст.\~1247\~ЦК України передбачено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Згідно із ч. 4 ст.\~207\~ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Частиною третьою ст.\~1247\~ЦК України передбачено, що заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За частиною четвертою вказаної статті заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 03.10.2019 № 57780469 вбачається, що 19.05.2015 року до реєстру було внесено відомості про заповіт [PERSON] , посвідчений 14.04.2015 Старостинецькою сільською радою Погребищенського району Вінницької області (т.1 а. с. 120). Відповідно до частини 2 статті 1248\~ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Статтею 1251 ЦК України\~також передбачено, що у разі відсутності у населеному пункті нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 1 частини другої\~статті 37 Закону України «Про нотаріат»\~(в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти. Згідно із пунктом 2.1. Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого\~наказом Міністерства\~юстиції України\~від 11\~листопада 2011\~року №\~3306/5 (далі Порядок), нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Відповідно до пункту 2.3. Розділу ІІ Порядку при вчиненні нотаріальних дій посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, визначеному статтею 43 Закону України «Про нотаріат». Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншим документом, що посвідчує особу, передбаченим Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», національним паспортом іноземця або документом, що його замінює, посвідченням особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідченням, виданим за місцем роботи фізичної особи. Посвідчення водія, особи моряка, члена екіпажу, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів. У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Копія документа, за яким встановлюється особа, долучається до примірника документа, який залишається у справах органу місцевого самоврядування. При вчиненні нотаріальних дій перевіряється справжність підписів осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії (пункт 2.4 Розділу ІІ Порядку). Пунктом 1.4 глави І Розділу ІІІ Порядку передбачено, що при посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку. Особа, на користь якої заповідається майно, не має права підписувати його за заповідача. Однак, як вбачається із висновку експерта Лілії Сімчук за результатами судової почеркознавчої експертизи № 1087/1088/23-21 від 07.09.2023, підпис у заповіті [PERSON] , посвідченому 14.04.2015 року в. о. секретаря Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Лікарчук В.І., за реєстровим № 30, складений на користь [PERSON] , виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Рукописний текст «Текст заповіту прочитано мною, [PERSON] , особисто в голос, його зміст та умови відповідають дійсним моїм намірам» у заповіті [PERSON] , посвідченому 14.04.2015 року в. о. секретаря Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Лікарчук В.І., за реєстровим № 30, складений на користь [PERSON] , виконаний не [PERSON] , а іншою особою (Т. 3 а. с. 106 - 113). Враховуючи викладене, заповіт від імені [PERSON] , посвідчений 14.04.2015 в.о. секретаря Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області В. І. Лікарчук та зареєстрованого в реєстрі за № 30, заповідачем особисто не складався, ним не підписувався, а складений особою, яка не мала на це права, та відсутні підстави вважати, що останній мав волевиявлення на складення такого заповіту саме на користь [PERSON] та саме щодо зазначеного в заповіті майна, а також, що таке волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі [PERSON] . Будь-яких доказів на підтвердження наявності такого волевиявлення Кондрася Д.Ф. відповідачкою [PERSON] та її представником адвокатом Царківським О.Ю. суду не надано. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить із того, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)). В\~ЦК України\~закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя\~статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)). Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)). Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)). Тлумачення частини першої\~статті 203 ЦК України\~свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в\~статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга\~статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Нікчемний правочин (частина друга\~статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)). Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. пункти 53 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69 - 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга\~статті 207 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої\~статті 1247 ЦК України). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18)). Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша\~статті 1257 ЦК України). У розглядуваній справі позивачка просила визнати недійсним заповіт, складений на користь відповідачки [PERSON] . Як встановлено судом заповідач [PERSON] власноруч заповіт не підписував, а відтак він є нікчемним. \~У постанові Верховного Суду від 12.02.2024 року у справі №574/1342/13-ц зазначено, що визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, зважуючи на те, що оспорюваний заповіт від 14.04.2015 від імені [PERSON] є нікчемним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Оскільки у задоволенні позову слід відмовити, то судові витрати на підставі ч.1 ст.141, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України необхідно залишити за позивачкою. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed