Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

У грудні 2023 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення вправа власності на частку у спільному майні та про визнання права власності на майно. Позовні вимоги обґрунтував тим, що з 26.01.1975 року по теперішній час позивач знаходиться з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, а саме в 1993 році ними, як подружжям, був побудований житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та у 1994 році отримано свідоцтво про право власності на нього. Зазначений будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0701 га, яка з 22.11.2021 року знаходиться у власності позивача. Відповідачка не є громадянкою України, у будинку не мешкає. Позивач сам підтримує будинок в належному стані, несе витрати по сплаті комунальних послуг тощо. Фактично сторони перебувають з відповідачем у формальному шлюбі, оскільки значний час проживаємо окремо, більш того в різних країнах. Зазанчив, що відповідач не вчиняє ніяких дій, не прикладає ні особистих ні матеріальних зусиль, як співвласник будинку, по його утриманню, взагалі не проявляє ніякого інтересу до існування цього майна, його стану та визначення подальшої його долі. В той же час відповідач, є власником ідеальної (не виділеної в натурі) частки вказаної нерухомості, а, відтак, позивач не має можливості в повній мірі користуватися своїми правами як власника, зокрема, по розпорядженню ним. На підставі неможливості спільного володіння і користування майном, а також, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, просив припинити право власності на частку у спільному майні за відповідачем та визнати за ним право власності на вказану частку майна. Відповідач подала до суду заяву відповідно якій не заперечує проти задоволення позовних вимог, грошову компенсацію за згодою сторін у сумі 20\~000 дол.США від позивача вже отримала, просить розглянути справу у її відсутність. Представник позивача, уточнивши позовні вимоги, в порядку поділу майна подружжя, просив додатково визнати за ним право власності на іншу частину нерухомого майна. Справу просив розглянути у його відсутність. Вивчивши \~матеріали справи,\~ суд прийшов до висновку щодо можливості задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина\~та чоловік\~не домовилися\~про порядок\~поділу майна,\~спір може\~бути вирішений\~судом.\~При цьому\~суд бере\~до уваги\~інтереси дружини,\~чоловіка,\~дітей та\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 26.01.1975 р. Мирновським сільбюро РАЦСу Кілійського району Одеської області було зареєстровано шлюб, що вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] , виданим 26.01.1975 р., запис № 2. Згідно копії свідоцтва про право власності Ізмаїльської міської ради народних депутатів № 110 від 15.02.1994 р. та довідки КП «Ізмаїльске міжміське бюро технічної інвентаризації» № 1177 від 24.08.2023 р. житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] . Як вбачається з Витягу речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.11.2021 р. та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.04.2020 р. земельна ділянка площею 0,0701 га., кадастровий номер: 5110600000:01:040:0225, що розташована за адресою: [ADDRESS] , належить права власності [PERSON] . Аналіз вищезазначених норм законодавства та обставин справи дає підстави для висновку про те, що вищезазначене майно є \~спільною \~сумісною власністю сторін, будівництво було здійснено також під час перебування сторін у шлюбі, житловий будинок підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Отже, за позивачем може бути визнано право власності на вказаного вище нерухомого майна в порядку поділу майна подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Положеннями частини першої\~ст. 346 ЦК України\~наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в\~ст.365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Судом встановлено, що сторони спільно не проживають, не ведуть спільне господарство, відповідач не бере участі у витратах, яких потребує утримання майна тощо. Отже, можна стверджувати про неможливість спільного володіння та користування майном. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України\~за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (постанова Верховного Суду від 18 липня 2019 року по справі № 210/2236/15-ц, провадження № 61-33924св18 (ЄДРСРУ № 83105519). Зі змісту практики Верховного Суду України вбачається, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1\~ст.365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Відповідно до абз. 3 п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. З письмової заяви відповідача вбачається, що остання не заперечує проти припинення за нею права власності на частину майна, грошова компенсація нею за згодою сторін отримана. Отже, враховуючи вищевикладене, суд, з урахуванням вказаних обставин, а також, що припинення права власності на частку відповідача не стане для нього шкодою, що буде істотною, зокрема, з урахуванням проживання тривалого часу в іншій державі через громадянство іншої держави, може прийняти визнання відповідачем позовних вимог позивача та задовольнити позовні вимоги.

Outcome: approved