Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-29 00:00:00

В серпні 2023 р. позивач Акціонерне товариство "УкрСиббанк" через свого представника адвоката Останкову В.О. звернувся в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на спадкове майно, в якому просив суд з метою погашення на користь Акціонерного товариства "УкрСиббанк" заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11089742000 від 15.12.2006 року (в системі обліку банку договір №11089742001) у розмірі 28907,61 шв.франків, з яких заборгованість: 27627,2 шв.франків - за кредитом; 1225,81 шв.франків - за процентами за користування кредитом, що нараховані по 05.06.2013 року; 54,6 шв.франків - за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений Договором термін, що нараховані по 05.06.2013 року, звернути стягнення на спадкове майно, що залишилося після померлого [INFO] [PERSON] , у тому числі будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та прийняте у спадщину [PERSON] та [PERSON] . Позов мотивований тим, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (поточне найменування АТ «УкрСиббанк») та [PERSON] (далі по тексту - позичальник) був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11089742000 від 15.12.2006 року з додатковими угодами № 1 від 12.01.2009 року, № 1/1 від 20.01.2009 року, № 2 від 24.12.2009 року (в системі обліку банку договір № 11089742001, надалі - кредитний договір), у відповідності до якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 34300,00 шв. франків, а позичальник зобов`язався повернути кредитні кошти, та сплатити проценти, штрафні санкції (у разі невиконання умов кредитного договору) в терміни, встановлені кредитним договором, але у будь-якому випадку повернути кредит та сплатити плату за кредит у повному обсязі не пізніше 14.12.2027 року. Також [PERSON] уклав з АТ «УкрСиббанк» договір іпотеки від 19.12.2006 року та передав в іпотеку банку житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належав [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Горбуровим К.Є. за реєстровим № 2589, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 19.12.2006 року. [INFO] [PERSON] помер. На момент смерті позичальника залишилися невиконаними зобов`язання за кредитним договором у розмірі 28907,61 шв. франків з яких заборгованість: 27627,2 шв.франків - за кредитом; 1225,81 шв.франків - за процентами за користування кредитом; 54,6 шв.франків - за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений Договором термін. Після смерті [PERSON] залишилося нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належав [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2006 року, та земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належала померлому на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку від 22.10.2008 року. Вказане нерухому майно та обов`язок щодо повернення кредиту у розмірі 28907,61 шв.франків увійшли до складу спадщини. З метою виявлення спадкоємців АТ «УкрСиббанк» направило за місцем відкриття спадщини до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори претензію кредитора від 13.09.2013 року та просив нотаріуса повідомити банк про коло спадкоємців, які прийняли спадщину та яким видані свідоцтва про право на спадщину. На запит банку листом від 13.09.2019 року Третя миколаївська державна нотаріальна контора повідомила, що спадкова справа № 470/2013 була заведена на підставі претензії банку від 13.09.2013 року, спадкоємці за видачею свідоцтва про право на спадщину не зверталися. Представник повідомив, що оскільки з дати відкриття спадщини та до 13.09.2019 року спадкоємці за видачею свідоцтва про право на спадщину не зверталися, у банку були підстави вважати спадщину відумерлою та банк звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з заявою про визнання спадщини відумерлою. Зазначив, що після ухвали Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.05.2023 року у справі № 488/811/22, якою було залишено без розгляду заяву банку про визнання спадщини відумерлою, банку стало відомо про наявність спадкоємців: доньки померлого [PERSON] та дружини померлого [PERSON] , які проживали разом з померлим на час відкриття спадщини та є такими що фактично прийняли спадщину. Посилаючись на те, що відповідачі, як спадкоємці після смерті [PERSON] , не заявили про відмову від спадщини, є такими, що прийняли спадщину та є спадкоємцями померлого, а також не задовольнили вимогу банку та не сплатили вказану заборгованість одним платежем у повному обсязі, тому, відповідно до вимог законодавства, позивач має право на звернення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Посилаючись на вказані обставини, позивач звернувся в суд з даним позовом. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17.08.2023 року провадження по зазначеній справі було відкрито та справа призначена до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Одночасно запропоновано відповідачу у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Корабельного районного суду міста Миколаєва заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам. Представник відповідачів адвокат Місяченко О.А. у встановлений судом строк надала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову через наступне. Відповідач [PERSON] була дружиною померлого [PERSON] . 15.12.2006 року [PERSON] було укладено низку правочинів. На момент укладання вказаних договорів позивачу було достеменно відомо про перебування позичальника у шлюбі із відповідачкою, адже 15.12.2006 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір поруки № 610861, предметом якого було виконання зобов`язань за невиконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором та застави майна № 11089742000. Про смерть чоловіка ( [PERSON] ) позивача повідомила саме відповідачка, яка листом від 13.06.2013року повідомила банк про смерть свого чоловіка та запросила інформацію про залишкову суму кредиту з нарахованими відсотками та неустойкою (пенею). У своєму листі відповідач вказала свою адресу проживання: [ADDRESS] . Представник зазначила, що даний лист зареєстровано у банку за вх. № 122 від 13.06.2013року. Відповідь на свій лист відповідач не отримала. Повторно відповідач звернулась до банку з листом 03.12.2013року. Представник повідомила, що 04.12.2013 року позивач направив на адресу відповідача: [ADDRESS] , яким виразив співчуття щодо смерті чоловіка та повідомив про прийняття інформації до уваги та надання її до відповідного підрозділу банку для оперативного реагування та неможливість надати інформацію по кредиту через неможливість розкриття банківської таємниці. Вважала, що викладене спростовує твердження позивача у позовній заяві про те, що банку лише у судовій справі № 488/811/22 стало відомо про те, що [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] , а також те, що [PERSON] проживала разом із позичальником за однією адресою. У своєму відзиві представник відповідачів також звернула увагу на те, що 13.09.2013 року позивачем направлялася претензія про спадкоємців боржника на адресу Першої миколаївської державної нотаріальної контори, Другої миколаївської державної нотаріальної контори, Третьої миколаївської державної нотаріальної контори, Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори, П`ятої миколаївської державної нотаріальної контори. І лише тільки через 6 років (13.09.2019 року) позивач виявив інтерес та отримав від Третьої миколаївської державної нотаріальної контори миколаївської області повідомлення позивача про те, що претензію банку від 13.06.201З року приєднано до спадкової справи № 470/2013 та неможливість повідомлення спадкоємців померлого про надходження претензії, оскільки такі до нотаріальної контори не звертались. Вважала, що саме дата прийняття спадщини спадкоємцями є початком перебігу позовної давності, оскільки з цієї дати настали одночасно обов`язкові умови для початку перебігу позовної давності, передбачені у частині першій статті 261 ЦК України. Вказала, що банк не був позбавлений реальної можливості виявляти розумну обачність та професіоналізм і цікавитися рухом спадкової справи, направляти відповідні звернення до нотаріуса з метою з`ясування кола спадкоємців боржника. Тому, оскільки на момент укладення договору про надання споживчого кредиту № 11089742000 від 15.12.2006року позивач був обізнаний про те, що у позичальника - померлого [PERSON] , є дружина [PERSON] ; банк був обізнаний про те, що [PERSON] проживала разом із померли позичальником - своїм чоловіком [PERSON] , а також те, що [PERSON] належним чином, як те закріплено ст. 1281 ЦК України, повідомила банк про смерть позичальника і відкриття спадщини; з дати відкриття спадщини ( [INFO] ) до дати подання позову (09.08.2023року) минуло 10 років і 2 місяці, а між датою, коли банк дізнався про смерть позичальника ( [INFO] - заява [PERSON] ) і датою подання позову - 10 років, вважала, що позивачем без поважних та об`єктивних причин пропущено строк для звернення до спадкоємців із вимогою про стягнення заборгованості по кредиту та у задоволенні позову належить відмовити. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відповідач не подав та у своєму відзиві не заперечував проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у зв`язку з чим згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповіді на відзив позивач не погодився з доводами відповідача та просив задовольнити заявлені ним позовні вимоги, зазначивши, що про наявність у померлого позичальника [PERSON] фактичних спадкоємців дружини та доньки, позивачу стало відомо лише в межах справи Корабельного районного суду м. Миколаєва № 488/811/22 за заявою банка про визнання спадщини відумерлою, про що зазначено в тексті ухвали Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.05.2023. Повідомив, що в межах вказаної справи на підставі матеріалів спадкової справи № 470/2013 було встановлено, що фактичні спадкоємці (дружина та донька позичальника - відповідачі по цій справі) ані до органів нотаріату, ані до будь-якого приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] з 06.06.2013 - дати відкриття спадщини після його смерті, не звертались. За адресою заставного майна банка з 25.01.2007 був зареєстрований лише особисто позичальник [PERSON] . [PERSON] на дату отримання позичальником [PERSON] кредиту була зареєстрована за іншою адресою ( [ADDRESS] ). За весь час ані від позичальника, ані від [PERSON] до банку не надходило будь-яких заяв/повідомлень про зміну адреси місця реєстрації/постійного проживання. Про факт проживання відповідачів по цій справі за адресою заставного майна, банку стало відомо в межах іншої справи 488/811/22 за заявою банку про визнання спадщини відумерлою. Щодо застосування строку позовної давності представник позивача у відповіді на відзив пояснив, що у спірних правовідносинах початок перебігу позовної давності не міг бути визначений раніше, незважаючи на те, що банку було відомо про прострочення виконання та існування заборгованості за кредитним договором, оскільки лише в межах цивільної справи № 488/811/22 за заявою банка про визнання спадщини відумерлою було встановлено коло фактичних спадкоємців померлого позичальника [PERSON] . Довідавшись про таких осіб, у банка з`явилась можливість реалізувати свої права Іпотекодержателя та заявити вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором померлого позичальника за рахунок спадкового майна до його фактичних спадкоємців. Вважав, що саме з моменту отримання банком відомостей про коло спадкоємців померлого боржника починає перебіг позовної давності у спірних правовідносинах. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини є достатніми для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, 15.12.2006 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11089742000, згідно з умовами якого [PERSON] отримав кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 34 300,00 шв. франків зі сплатою процентів, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договору. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 142 931,91 за курсом Національного банку України на день укладання цього Договору. Вказаним договором сторони визначили, що кредитні кошти мають бути повернуті не пізніше 14.12.2027 року. 19.12.2006 р. Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, житловий будинок (опис об`єкта: житловий будинок за літ. А, загальною площею 63,20 кв.м., житловою площею 36,00 кв.м. та до нього прилягають господарські та побутові будівлі та спорудження: котельня за Літ. О, вбиральня за Літ. Е, сарай за Літ. Л, навіс за Літ. М, огорожі №№1,2), що належить [PERSON] на праві власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З договору вбачається, що предмет іпотеки є власністю [PERSON] (як іпотекодавця) на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є. 15 грудня 2006 року за р.№ 2589, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 19 грудня 2006 року за №1795455, та зареєстрованого в КП "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації 18 грудня 2006 року в реєстровій книзі 26, номер запису 3912 та в ЕРПВНМ за р. № 16783725, і немає жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких Іпотекодавець отримав право власності на предмет іпотеки. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції 13.06.2013 р. 13.09.2013 р. АТ УкрСиббанк надіслало на адресу Першої, Другої, Третьої, Четвертої, П`ятої Миколаївських державних нотаріальних контор претензію до спадкоємців боржника [PERSON] , в якій зазначили, що станом на 06.09.2013 р. загальний розмір заборгованості позичальника за кредитним договором становить 29 088,70 шв. франків. Претензією запропоновано довести до відома усіх без винятку спадкоємців померлого [PERSON] вимоги АТ УкрСиббанк. Також АТ УкрСиббанк просив повідомити останніх про коло спадкоємців [PERSON] , яким видано свідоцтво про право на спадщину. З відповіді Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 13.09.2019 р. за вих. № 1680/02-14, адресованої АТ УкрСиббанк, вбачається, що спадкову справу після померлого [PERSON] заведено на підставі листа - претензії АТ УкрСиббанк від 13.09.2013 р. № 30-11/3496. Обґрунтовуючи позовну заяву позивач зазначав, що про результати розгляду його листа-претензії банку стало відомо лише 13.09.2013 р., про наявність фактичних спадкоємців після смерті позичальника [PERSON] банку стало відомо лише в межах справи Корабельного районного суду м. Миколаєва № 488/811/22 за заявою банка про визнання спадщини відумерлою, про що було зазначено в тексті ухвали Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.05.2023 р. Проте, вказане спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Так, судовим розглядом було встановлено, що 15.12.2006 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , відповідачем по даній цивільній справі, був укладений Договір поруки № 610861, згідно з умовами якого [PERSON] , як поручитель, зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] (боржник) усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору та застави майна №11089742000 від 06 грудня 2006 р. (далі - Основний договір), укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідно до п. 1.3., 1.4. названого договору поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною. 13.06.2013 р. відповідач [PERSON] своєю письмовою заявою, адресованою на ім`я начальника ТТ № 702 [PERSON] , повідомила про смерть її чоловіка, [PERSON] , та яка була прийнята Відділенням № 702 АТ УкрСиббанк 13.06.2013 р. за Вх. № 122. З тексту вказаної заяви також вбачається, що [PERSON] просила позивача, у зв`язку зі смертю [PERSON] , на підставі ст.ст. 1230 та 1231 ЦК України та Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 30.03.2013 року п.32 (ст. 1282), призупинити нарахування відсотків по кредиту за Кредитним договором № 11089742001 від 24.12.2009 р., штрафних санкцій (неустойки, пені), починаючи з моменту його смерті [INFO] [PERSON] також просила банк надати розрахунок заборгованості по Кредитному договору № 11089742001 від 24.12.2009 р. станом на 13.06.2013 р. в розрізі основного боргу по кредиту, відсотків та штрафних санкцій. У разі призупинення нарахування відсотків (штрафних санкцій) по кредиту, просила розробити та узгодити з нею індивідуальний графік погашення кредиту. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] зверталася з заявою до начальника Миколаївського РУ Каменєвої Г.М. від 03.12.2013 р., в якій повторно просила АТ УкрСиббанк надати їй письмову відповідь на раніше подану заяву від 13.06.2013 р.. У даній заяві остання повідомила, що графіку погашення кредитної заборгованості вона не має. Просила надати уточнення щодо призначення коштів, які сплачувалися ними протягом останніх семи років на погашення кредитної заборгованості. Вказана заява була прийнята Миколаївським регіональним управлінням АТ УкрСиббанк 03.12.2013 р. за Вх. № 1254. Матеріалами справи також встановлено, що 04.12.2013 р. за вих. № 12-21/39704 АТ УкрСиббанк надавало відповідь на заяву [PERSON] від 03.12.2013 р., в якій повідомило останню про те, що отримана від неї інформація прийнята до уваги та передана до відповідного підрозділу банку з метою оперативного реагування та внесення необхідних даних до програмного забезпечення банку. Відповідача також було повідомляємо, що відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним, зокрема, відомості щодо операцій, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, фінансово-економічний стан клієнтів, становлять банківську таємницю. Тобто, вся отримана від клієнта банку інформація, яку він надав в банк у процесі отримання послуг банку, є банківською таємницею. Посилаючись на вказане, [PERSON] було повідомлено, що банк не має законних підстав для надання інформації про розрахунок заборгованості. Крім того, як вбачається з заяв [PERSON] , адресованих до АТ УкрСиббанк від 13.06.2013 р. та 03.12.2013 р., відповідач зазначала як адресу свого проживання: [ADDRESS] , яка відповідно до укладених договорів з [PERSON] та [PERSON] є предметом іпотеки. З вказаного вбачається, що після смерті позичальника (спадкодавця) [PERSON] у 2013 році позивач був обізнаний про те, що саме відповідач, як поручитель за зобов`язаннями чоловіка [PERSON] , проживала разом з ним у будинку [ADDRESS] , тим паче що остання особисто зверталася з заявами до відділення банку з метою урегулювання питання щодо виконання умов кредитного договору, укладеного між [PERSON] та АТ УкрСиббанк. Крім того, з наданої суду копії Будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] вбачається, що відповідач [PERSON] разом зі своїм чоловіком, [PERSON] , а також донькою [PERSON] були зареєстровані за вказаною адресою з 08.09.2011 року. Згідно з статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Матеріали справи не містять доказів на спростування доводів відповідача [PERSON] щодо направлених останньою заяв від 13.06.2013 р. та 03.12.2013 р., як і не містять даних про звернення АТ УкрСиббанк до [PERSON] , як поручителя за договором поруки № 610861 від 15.12.2006 р., укладеного між АКІБ УкрСиббанк та [PERSON] щодо кредитних зобов`язань [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників. Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами тієї особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту. За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Законодавством визначено, що у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки первісного боржника на нового боржника. Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку. Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців. У Цивільному кодексі України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим стосовно до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України. Що також узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 22.03.2023 р. у справі № 463/6829/21-ц. Кредитор своєчасно звернувся до нотаріуса як кредитор померлого боржника у кредитному зобов`язанні, тому правила щодо переходу прав та обов`язків до спадкоємців померлого боржника дотримано. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України Про іпотеку іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтаею 12 Закону України Про іпотеку. Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України "Про іпотеку" регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги. Між тим, як вбачається з матеріалів справи позивачем було пропущено строк позовної давності, про застосування якого просила відповідач [PERSON] . Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Поняття "строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців" не є тотожним поняттю "позовна давність". Так, у частині четвертій статті 1281 ЦК України визначено наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Іншими є правові наслідки, що передбачені у частині четвертій статті 267 ЦК України, за якою сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, тобто у наданні судового захисту порушеному цивільному праву. Визначені у статті 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними за своєю правовою природою та наслідками строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін та відсутні поважні причини пропущення позовної давності. Верховний Суд у справі № № 522/20081/15-ц не встановив підстав для відступу від зазначених правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду. Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновків про те, що банк пропустив позовну давність, звернувся до суду з позовом після спливу такого строку, що і стало підставою для відмови у задоволенні позову. В оцінці доводів касаційної скарги про початок перебігу позовної давності Верховний Суд врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 688/353/15-ц (провадження № 61-14285св18), відповідно до якого саме дата прийняття спадщини спадкоємцями є початком перебігу позовної давності, оскільки з цієї дати настали одночасно обов`язкові умови для початку перебігу позовної давності, передбачені у частині першій статті 261 ЦК України: банку на цей момент вже могло бути відомо про порушення його права, а також він мав можливість отримати відомості про особу, яка його порушила. Таким чином, саме з моменту прийняття спадщини почався перебіг позовної давності у спірних правовідносинах. Верховний Суд у справі №№ 522/20081/15-ц відхилив доводи касаційної скарги Банку про те, що початок перебігу позовної давності пов`язується з моментом повідомлення кредитора нотаріусом про коло спадкоємців. Банк не був позбавлений реальної можливості виявляти розумну обачність та професіоналізм і цікавитися рухом спадкової справи, направляти відповідні звернення до нотаріуса з метою з`ясування кола спадкоємців боржника, проте таких дій банк протягом 4 років після пред`явлення претензії не вчиняв. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32), наголошує, що позовна давність -це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він в силу об`єктивних причин не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17). Доводи позивача про те, що він довідався про наявність фактичних спадкоємців позичальника: дружини [PERSON] та доньки [PERSON] , лише в межах справи Корабельного районного суду м. Миколаєва № 488/811/22 про визнання спадщини, а саме житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , з тексту ухвали суду від 02.05.2023 суд не приймає до уваги, оскільки такі доводи позивача спростовані наявними у матеріалах справи доказами. Аналізуючи вказані обставини, зваживши доводи сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги те, що з дати відкриття спадщини ( [INFO] ), банк достеменно знаючи про смерть позичальника [PERSON] з заяв відповідача по справі [PERSON] від 13.06.2013 р. та 03.12.2013 р., а також про те, відповідач по справі є дружиною позичальника (спадкодавця) [PERSON] та проживала за адресою заставного (іпотечного) майна, позивач АТ УкрСиббанк не виявив розумної зацікавленості у забезпеченні своїх прав та охороні інтересів, не вжив будь-яких розумно очікуваних дій задля з`ясування кола спадкоємців. Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на спадкове майно, яке було предмет іпотеки, після спливу більше ніж 6 років, коли позовна давність за вказаною вимогою вже спливла, а тому, саме зазначене є підставою для відмови в позові. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Outcome: dismissed