Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-06 00:00:00

У березні 2021 року засобами поштового зв`язку до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги у разі укладення шлюбу та одноразової матеріальної допомоги при народженні дитини невиплачених під час перебування у трудових відносинах. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період з жовтня 2019 року по жовтень 2020 року, перебував у трудових відносинах з AT «Укрзалізниця», працював на посаді Директора з питань інформаційних технологій на підставі письмового трудового договору від 07.10.2019 № 234-2019. Згідно з пунктом 3.1.1. письмового трудового договору, посадовий оклад погоджено у розмірі 200 000,00 (двісті тисяч) грн. Відповідно до п. 2.2.2 трудового договору, Роботодавець зобов`язався дотримуватися законодавства України про оплату праці, умов праці відповідно до цього Договору, колективного договору, що діють у Роботодавця, інших локальних актів Роботодавця та законодавства України. Між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці укладено Колективний договір на 2002 - 2006 роки. Пунктом 2.6.12. розділу 2 «Зобов`язання керівництва Укрзалізниці» Колективного договору передбачено: «Надавати працівникам апарату Укрзалізниці оплачувану відпустку тривалістю 3 (три) календарні дні та виплачувати матеріальну допомогу у розмірі не менше тарифної ставки (посадового окладу) у разі укладання шлюбу». Пунктом 2.6.14. розділу 2 «Зобов`язання керівництва Укрзалізниці» Колективного договору передбачено: «Виплачувати одному із батьків одноразову матеріальну допомогу при народженні дитини (усиновленні дитини безпосередньо з полового будинку чи інших дитячих будинків всіх типів) в розмірі трьох посадових окладів (місячних тарифних ставок). Позивач вказує, що у період перебування в трудових відносинах з роботодавцем, ним було укладено шлюб з [PERSON] , а також, у нього народилася дитина, [PERSON] . Бажаючи реалізувати свої права згідно підпунктів 2.6.12 та 2.6.14 пункту 2.6 Колективного договору позивач звернувся з відповідними заявами про виплату матеріальної допомоги до В.о. голови правління AT «Укрзалізниця» Юрика І.І., до заяв додав копії свідоцтва про реєстрацію шлюбу та про народження. 07 жовтня 2020 року позивач був звільнений в зв`язку з закінченням терміну дії контракту. В період перебування у трудових відносинах з AT «Укрзалізниця» матеріальні допомоги йому виплачені не були. [PERSON] направив до AT «Укрзалізниця» заяву про виплату грошових коштів невиплачених при звільненні. Листом від 01.12.2020 № Ц-6-81/113-20 AT «Укрзалізниця» повідомило, що комісією з вирішення питань щодо надання працівникам, пенсіонерам AT «Укрзалізниця» та членам їх сімей соціальної підтримки, матеріальної допомоги на медичні та інші цілі питання стосовно надання матеріальної допомоги не підтримано. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вказаним позовом за захистом своїх прав та стягненням матеріальної допомоги у разі укладення шлюбу в розмірі 200 000,00 грн та одноразової матеріальної допомоги при народженні дитини в розмірі 600 000,00 грн, невиплачених під час перебування у трудових відносинах з відповідачем. Також, у позовній заяві позивач просив витребувати у відповідача завірені належним чином документи, які самостійно позивачу не вдалося отримати, оскільки не надано відповіді на адвокатський запит. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.03.2021 цивільну справу за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги у разі укладення шлюбу та одноразової матеріальної допомоги при народженні дитини, невиплачених під час перебування у трудових відносинах, передано на розгляд за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.06.2021 залишено без руху позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги у разі укладення шлюбу та одноразової матеріальної допомоги при народжені дитини, невиплачених під час перебування у трудових відносинах, надано позивачу строк для усунення недоліків. 20.07.2021 до суду засобами поштового зв`язку, надійшла заява представника позивача, адвоката Василенко І.І., про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.08.2021 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Клопотання про витребування документів задоволено та витребувано у Акціонерного товариства «Українська залізниця»: довідку про розмір посадового окладу [PERSON] (на дату звернення із заявами про надання матеріальної допомоги в зв`язку з укладенням шлюбу та матеріальної допомоги при народженні дитини); довідку про всі розрахунки (виплати) які були здійснені із [PERSON] в день звільнення; завірені належним чином копії наказів про прийняття на роботу та про звільнення з роботи [PERSON] ; завірену належним чином копію Колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці з додатками; завірену належним чином копію протоколу від 13.11.2020 № 6 засідання комісії АТ «Укрзалізниця» з вирішення питання щодо надання працівникам, пенсіонерам АТ «Укрзалізниця» та членам їхніх сімей соціальної підтримки, матеріальної допомоги на медичні та інші цілі. Зобов`язано Акціонерне товариство «Українська залізниця» надіслати копії витребуваних судом документів до Шевченківського районного суду міста Києва. 29.12.2021 до суду представником АТ «Укрзалізниця», адвокатом Петренко О.В., подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому зазначив, що сторонами трудового договору від 07.10.2019 року № 234-2019 погоджено, що [PERSON] не виплачується матеріальна допомога при народженні дитини, а також що AT «Укрзалізниця», як роботодавець, в межах трудових правовідносин з [PERSON] може на власний розсуд приймати рішення щодо здійснення інших заохочувальних та компенсаційних виплат на користь позивача. Відповідач вказує, що з метою дотримання вимог статей 47, 116 КЗпП України в день звільнення 07.10.2020 року AT «Укрзалізниця» проведено повний розрахунок з [PERSON] та виплачено всі суми, що належать йому від AT «Укрзалізниця». Відповідач вважає, що обов`язок виконання AT «Укрзалізниця» Колективного договору Державної адміністрацією залізничного транспорту України 2002-2006 рр. не передбачено чинним законодавством та не стосується трудових прав та охоронюваних законом інтересів позивача. На думку відповідача, рішення Комісії відповідає вимогам Колективного договору та положенням Галузевої угоди між державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки із змінами та доповненнями, і відповідно є таким, що також відповідає інтересам усього трудового колективу та було прийняте з дотриманням дисбалансу щодо кожного працівника та адміністрації, тому є справедливим, як відносно до позивача [PERSON] , так і інших членів трудового колективу AT «Укрзалізниці». Вимоги [PERSON] до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги у разі укладення шлюбу та одноразової матеріальної допомоги при народженні дитини є безпідставними і незаконним. На виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 02.08.2021 АТ «Укрзалізниця» надано до відзиву витребувані документи. 11.01.2023 засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь представника позивача, адвоката Василенко І.І., на відзив відповідача. Представник позивача, посилаючи на обставини викладені в позовній заяві, зазначає, що будь-яких обмежень стосовно не нарахований та не виплати матеріальних допомог позивачу Трудовий договір в новій редакції, викладеній Додатковою угодою № 2 від 02.03.2020 року не містить. Навпаки, в п. 3.5 Трудового договору зазначено: «На працівника розповсюджуються пільги та гарантії, передбачені Галузевою угодою, колективним договором, локальними актами, що діють у Роботодавця». Вважає, що умови Колективного договору поширюються на всіх працівників не залежно від того строковий/безстроковий трудовий договір, займаної посади, встановленого розміру заробітної плати. Включення будь-яких обмежень до умов трудових договір, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю є недійсними. Також, позивач звертає увагу, що згідно відповіді AT «Укрзалізниці» від 21.01.2021 на адвокатський запит, відповідачем зазначено, що питання надання матеріальної допомоги працівникам AT «Укрзалізниця» у зв`язку з укладенням шлюбу (підпункт 2.6.12) та при народженні дитини (підпункт 2.6.14) регулюються Колективним договором між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці». Таким чином, підтверджено, що питання надання вказаних матеріальних допомог працівникам AT «Укрзалізниця» регулюються Колективним договором між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату «Укрзалізниці». 19.01.2023 представником AT «Укрзалізниця», адвокатом Середницьким Є.В., подано до суду заперечення на відповідь на відзив, згідно якого відповідач просив відмовити у задоволенні позову. Представник зазначив, що AT «Укрзалізниця», як роботодавець, в межах трудових правовідносин з [PERSON] може на власний розсуд приймати рішення щодо здійснення інших заохочувальних та компенсаційних виплат на користь позивача. Обґрунтовуючи вимогу про стягнення матеріальної допомоги при укладенні шлюбу та матеріальної допомоги при народженні дитини позивач керується Колективним договором 2002-2006 р. Державної адміністрації залізничного транспорту, яка є окремою юридичною особою, має код ЄДРПОУ та на сьогодні не ліквідована. Вимоги про стягнення матеріальної допомоги у разі укладення шлюбу та одноразової матеріальної допомоги при народженні дитини є безпідставними і незаконним. 07.03.2024 представником AT «Укрзалізниця», адвокатом Редевичем О.М. подано до суду письмові пояснення згідно яких, крім зазначеного попередніми представниками, додав, що пункт 2.6.12 Колективного договору чітко встановлює, що матеріальна допомога надається працівникам Державної адміністрації залізничного транспорту України. Таким працівником позивач не був, оскільки працював в AT «Укрзалізниця». Аналіз даного пункту свідчить, що виплата матеріальної допомоги здійснюється з наданням відпустки. Наведений пункт не передбачає можливість отримання, або відпустки, або матеріальної допомоги на оздоровлення. Матеріали справи не місять доказів того, що позивач звертався із заявою щодо надання оплачуваної відпустки тривалістю 3 календарних днів. Відповідно, у нього не виникло право і на отримання матеріальної допомоги у разі укладення шлюбу. В подальшому, в судовому засіданні, 06.03.2024 позивач та його представник, адвокат Власенко І.І., просили позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача, адвокат Радевич О.М., в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша стаття 5 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Судом встановлено, що у період з 08 жовтня 2019 року по 07 жовтень 2020 року позивач, [PERSON] перебував у трудових відносинах з AT «Укрзалізниця», працював на посаді Директора з питань інформаційних технологій на підставі письмового трудового договору від 07.10.2019 № 234-2019. Згідно з пунктом 3.1.1. трудового договору від 07.10.2019 № 234-2019, довідки № 09/3173 від 21.12.2021 посадовий оклад [PERSON] складав 200 000,00 (двісті тисяч) грн. Відповідно до п. 7.2. трудового договору від 07.10.2019 № 234-2019 внесення змін та доповнень до Договору здійснюється шляхом укладення додаткових угод, які підписуються обома сторонами, за встановленою законодавством та Статутом Товариства процедурою. 07 жовтня 2019 року між AT «Укрзалізниця» та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 1 до трудового договору від 07.10.2019 № 234-2019. Відповідно до п.1 Додаткової угоди № 1 працівнику не нараховуються та не проводяться виплати: 1.1.доплат та надбавок, встановлених п.2.2.2. Колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002-2006 роки; 1.2.щомісячної надбавки за вислугу років працівників апарату, встановленої згідно з діючим Положенням про порядок виплати надбавки за вислугу років працівникам підприємств і організацій залізничного транспорту за п. 2.2.3. Колективного договору; 1.3.встановлені п.п. 2.2.8., 2.2.9., 2.6.14. Колективного договору. Згідно п.2 Додаткової угоди № 1 преміювання працівника проводиться відповідно до рішення Комісії з питань оплати праці працівників апарату ПАТ «Укрзалізниця», виключно до моменту затвердження критеріїв якості роботи, встановлених відповідно до Карти оцінки результатів праці працівника. Також, 02 березня 2020 року між AT «Укрзалізниця» та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 2 до трудового договору від 07.10.2019 № 234-2019. Відповідно до п. 2.2.4. Додаткову угоду № 2 роботодавець зобов`язався виплачувати у строки встановлені Галузевою угодою, колективним договором, що діє у роботодавця, посадовий оклад, доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені законодавством, премії, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, обумовлені цим Договором та передбачені системою оплати праці. Згідно п. 3.1.4. Додаткову угоду № 2 працівнику виплачується заробітна плата за рахунок коштів роботодавця, виходячи з встановлених інших видів надбавок, доплат, заохочувальних та компенсаційних виплат, що не заборонені законодавством, Галузевою угодою, колективним договором і локальними актами роботодавця. Між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці укладено Колективний договір на 2002 - 2006 роки. Пунктом 2.6.12. розділу 2 «Зобов`язання керівництва Укрзалізниці» Колективного договору передбачено: «Надавати працівникам апарату Укрзалізниці оплачувану відпустку тривалістю 3 (три) календарні дні та виплачувати матеріальну допомогу у розмірі не менше тарифної ставки (посадового окладу) у разі укладання шлюбу». Пунктом 2.6.14. розділу 2 «Зобов`язання керівництва Укрзалізниці» Колективного договору передбачено: «Виплачувати одному із батьків одноразову матеріальну допомогу при народженні дитини (усиновленні дитини безпосередньо з полового будинку чи інших дитячих будинків всіх типів) в розмірі трьох посадових окладів (місячних тарифних ставок)». Судом встановлено, що 20.03.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] . [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 04.08.2020 [PERSON] звернувся до В.о. голови правління AT «Укрзалізниця» Юрика І.І. із заявам про виплату одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з укладення шлюбу, народженням дитини, передбачених п. 2.6.12., 2.6.14 Колективного договору. 07 жовтня 2020 року [PERSON] був звільнений в зв`язку з закінченням терміну дії контракту. 03.11.2020 [PERSON] направив до AT «Укрзалізниця» заяву про виплату грошових коштів невиплачених при звільненні. Листом від 01.12.2020 № Ц-6-81/113-20 AT «Укрзалізниця» повідомило, що комісією з вирішення питань щодо надання працівникам, пенсіонерам AT «Укрзалізниця» та членам їх сімей соціальної підтримки, матеріальної допомоги на медичні та інші цілі питання стосовно надання матеріальної допомоги не підтримано. Згідно наданих суду розрахункових відомостей AT «Укрзалізниця» відсутні дані про виплату [PERSON] одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з укладення шлюбу, одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з народженням дитини, передбачених п. 2.6.12., 2.6.14 Колективного договору. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 2.2.2 трудового договору, роботодавець зобов`язався дотримуватися законодавства України про оплату праці, умов праці відповідно до цього Договору, колективного договору, що діють у роботодавця, інших локальних актів роботодавця та законодавства України. Статтею 7 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» передбачено, що Товариство повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди. Трудові відносини працівників Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств залізничного транспорту продовжуються з Товариством. Згідно ст. 1 ЗУ «Про колективні договори» колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали (ст. 5 ЗУ «Про колективні договори»). Згідно ст. 97 КЗпП України роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Враховуючи викладене, оскільки умовами п.2.6.12 розділу 2 Колективного договору, які також розповсюджуються на [PERSON] , передбачено зобов`язання керівництва Укрзалізниці виплачувати матеріальну допомогу у розмірі не менше тарифної ставки (посадового окладу) у разі укладання шлюбу, що у випадку позивача становить 200 000,00 грн, вказана матеріальна допомога не була виплачена відповідачем, а відтак суд вважає позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Не використання позивачем права на оплачувану відпустку тривалістю 3 календарні дні, передбачену п.2.6.12 розділу 2 Колективного договору, на думку суду, не є підставою для відмови у виплаті даної матеріальної допомоги. Натомість, суд погоджується з доводами відповідача, що згідно п.1 Додаткової угоди № 1 сторони визначили, що працівнику не нараховуються та не проводяться виплати: встановлені п. 2.6.14. Колективного договору, що передбачає зобов`язання керівництва Укрзалізниці виплачувати одному із батьків одноразову матеріальну допомогу при народженні дитини (усиновленні дитини безпосередньо з полового будинку чи інших дитячих будинків всіх типів) в розмірі трьох посадових окладів (місячних тарифних ставок). А відтак, оскільки трудовий договір укладений між AT «Укрзалізниця» та [PERSON] відповідає вимогам законодавства та волевиявленню сторін, сторони погодили, що працівнику не виплачується одноразова матеріальну допомогу при народженні дитини, а тому дані позовні вимоги, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню. Законодавством не передбачено обов`язкову виплату працівнику одноразової матеріальної допомоги при народженні дитини, тому умови трудового договору укладеного між сторонами не погіршують становище позивача порівняно з законодавством України про працю. Суд критично оцінює посилання позивача на те, що трудовий договір між сторонами, в новій редакції, викладеній Додатковою угодою №2 від 02.03.2020 не містить будь-яких обмежень, стосовно нарахування матеріальних допомог, оскільки Додаткова угода №2 не є новою редакцією трудового договору від 07.10.2019 № 234-2019, а лише доповнює його умови. Доводи відповідача про відсутності підстав для застосування Колективного договору укладеного між Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002 - 2006 р.р., суд не приймає до уваги, оскільки вони не відповідають вимогам законодавства та матеріалам справи. При цьому, суд звертає увагу, що згідно листа AT «Укрзалізниця» № Ц-6-88/290-21 від 21.01.2021 зазначено, що питання надання матеріальної допомоги працівникам AT «Укрзалізниця» у зв`язку з укладенням шлюбу (підпункт 2.6.12) та при народженні дитини (підпункт 2.6.14) регулюються Колективним договором між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці». За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення на користь позивача невиплачену матеріальну допомогу у разі укладання шлюбу в розмірі 200 000,00 грн. Заперечення відповідача не спростовують доводів позивача у цій частині. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1 статті 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат у виді судового збору. Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 2000,00 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial