Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

03 січня 2024 року ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором про споживчий кредит № 1636931 від 04 серпня 2021 року в розмірі 24000 грн а також судові витрати. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 04 серпня 2021 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем було укладено кредитний договір про споживчий кредит № 1636931, підписаний електронним підписом позичальника, за яким ТОВ «ВЕЛЛФІН» надало [PERSON] кредит у розмірі 8000 гривень зі сплатою відсотків у розмірі: 0,95 % від суми позики; 0,95% процентів від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Строк позики за договором складає 30 днів. 03 вересня 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду про продовження строку кредитування на 60 днів та останній зобов`язався повернути заборгованість по відсотках в сумі 2204 гривень у строк до 03.09.2021 року. 03 жовтня 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду про продовження строку кредитування на 90 днів та останній зобов`язався повернути заборгованість по відсотках в сумі 2356 гривень у строк до 03.10.2021 року. 02 листопада 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду про продовження строку кредитування на 120 днів та останній зобов`язався повернути заборгованість по відсотках в сумі 2280 гривень у строк до 02.11.2021 року. 02 грудня 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду про продовження строку кредитування на 150 днів та останній зобов`язався повернути заборгованість по відсотках в сумі 2280 гривень у строк до 02.12.2021 року. 02 січня 2022 року між сторонами укладено додаткову угоду про продовження строку кредитування на 181 днів та останній зобов`язався повернути заборгованість по відсотках в сумі 2356 гривень у строк до 02.01.2022 року. 01 лютого 2022 року між сторонами укладено додаткову угоду про продовження строку кредитування на 211 днів та останній зобов`язався повернути заборгованість по відсотках в сумі 2280 гривень у строк до 01.02.2022 року. Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав свого зобов`язання та має заборгованість перед ТОВ «ВЕЛЛФІН» в сумі 24000 гривень, з яких 8000 гривень сума боргу за кредитом та 16000 гривень борг за відсотками. Відповідачем відзиву не подано. Ухвалою суду від 12 січня 2024 року у справі відкрите спрощене позовне провадження з викликом сторін. Представник позивача, у судове засідання не з`явився, надавши заяву з проханням вирішити спір за його відсутності, наполягаючи при цьому на задоволені позову та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений судом. 12 березня 2024 року на електронну адресу суду надійшли заперечення, які не підписані заявником (кваліфікований електронний підпис відсутній). Відповідно до вимог ч. 2, 4 ст. 183 ЦПК України - письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. А тому вказані заперечення повертаються без розгляду. Відповідно до\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши підстави позову, відзиву та матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків, а саме: Згідно із\~ст. 526 Цивільного кодексу України\~(далі за текстом\~рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом\~ст. 634 ЦК\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі\~ст. 1054 ЦК\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За\~ст. 1048 ЦК\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із\~ст. 1049 ЦК\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі\~ст. 610 ЦК\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до\~ст. 625 ЦК\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того суд вказує, що за п. 5 ч. 1\~ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до змісту ч. 1-5\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За ч. 6\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. На підставі ч. 8\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно із ч. 12\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 13\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями\~ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За п. 6 ч. 1\~ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. На підставі абз. 2 ч. 2\~ст. 639 ЦК\~якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі\~Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.\~205,\~207 ЦК). Головне, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19. Судом було встановлено, що 04 серпня 2021 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем за допомогою електронного підпису було укладено договір про споживчий кредит № 1636931, за умовами якого кредитор надав боржнику кредит у сумі 8000 гривень строком на 30 днів, зі сплатою відсотків у розмірі: 0,95 % від суми позики; 0,95% процентів від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики. Відповідно до додатку до договору загальна вартість кредитку становить 10280 гривень, з яких: 8000 гривень сума кредиту за договором, 2280 гривень проценти за користування кредитом. Таким чином суд дійшов висновку, що договір від 04 серпня 2021 року був підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, чим підтверджено укладання між сторонами такої угоди, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт позивача за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. 03 вересня 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 про продовження строку кредитування на 60 днів та останній зобов`язався повернути заборгованість по відсотках в сумі 2204 гривень у строк до 03.09.2021 року. 03 жовтня 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2 про продовження строку кредитування на 90 днів та останній зобов`язався повернути заборгованість по відсотках в сумі 2356 гривень у строк до 03.10.2021 року. 02 листопада 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду № 3 про продовження строку кредитування на 120 днів та останній зобов`язався повернути заборгованість по відсотках в сумі 2280 гривень у строк до 02.11.2021 року. 02 грудня 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду № 4 про продовження строку кредитування на 150 днів та останній зобов`язався повернути заборгованість по відсотках в сумі 2280 гривень у строк до 02.12.2021 року. 02 січня 2022 року між сторонами укладено додаткову угоду № 5 про продовження строку кредитування на 181 днів та останній зобов`язався повернути заборгованість по відсотках в сумі 2356 гривень у строк до 02.01.2022 року. 01 лютого 2022 року між сторонами укладено додаткову угоду № 6 про продовження строку кредитування на 211 днів та останній зобов`язався повернути заборгованість по відсотках в сумі 2280 гривень у строк до 01.02.2022 року. Таким чином встановлено, що [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та процентів за користування ним, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яку наразі він повинен сплатити на користь позивача. Вирішуючи питання про розмір такої заборгованості суд вказує, що за абз. 2 ч. 1\~ст. 1048 ЦК\~в разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, суд вказує, що припис абз. 2 ч. 1\~ст. 1048 ЦК\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги за ч. 2\~ст. 1050 ЦК. При цьому в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2\~ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином суд відхиляє посилання ТОВ «ВЕЛЛФІН» на доведеність розміру боргу відповідача перед позивачем у зазначеному в позовній заяві розмірі, оскільки суд не приймає аргументи про те, що такий кредитор мав право нараховувати передбачені відповідним договором кредиту № 1636931 проценти позичальнику до повного погашення ним заборгованості по ньому. Отже, суд зазначає, що нарахування позичальнику відсотків за межами дії укладеного ним кредитного договору № 1636931 від 04 серпня 2021 року та додаткових угод до нього суперечить вимогам закону. Аналогічна правова позиції була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що наявність боргу відповідача перед позивачем за договором № 1636931 саме в сумі 10244 гривень, з яких 8000 гривень\~заборгованість за тілом кредиту та 2244 гривень заборгованість за відсотками за користування кредитом, як це вбачається з додатку до договору від 04 серпня 2021 року № 1636931 та додаткових угод до нього, розрахований судом в межах строку кредитування (211 днів) відповідно до узгодженої сторонами відсоткової ставки за таким договором, враховуючи проведену боржником оплату процентів позивачу в сумі 2244 грн (16000 13756 = 2244). Таким чином суд не бере до уваги наданий ТОВ «ВЕЛЛФІН» розрахунок заборгованості відповідача на суму 24000 грн. Отже, суд зауважує, що позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН», заявлені до відповідача, підлягають на підставі викладеного судом вмотивування частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з відповідача боргу на загальну суму 10244 грн. В іншій частині позовних вимог належить відмовити. Відповідно до п.1 ч.2, ч.1\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. При зверненні позивача до суду ним заявлено позовні вимоги майнового характеру та сплачено судовий збір з урахуванням приписів пункту 1 частини 1\~статті 176 ЦПК України\~у розмірі 2684 грн (100 %). Враховуючи, що суд задовольнив позовні вимоги частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1154,12 грн. - пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial