Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

29.12.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору -органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про розірвання шлюбу, позбавлення [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , а також просить встановити факт проживання [PERSON] , [INFO] , разом з ним - батьком [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , та факт самостійного виховання [PERSON] сина - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 25.01.2024 прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 22.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 27 лютого 2015 року між сторонами було укладено шлюб, за час перебування у якому в них [INFO] народився син [PERSON] , та [INFO] - донька [PERSON] . Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні цінності, внаслідок чого сторони більше року проживають окремо, відповідачка переїхала проживати у смт. Славсько Стрийського району Львівської області, вони не підтримують будь-яких подружніх відносин, не ведуть спільне господарство та не спілкуються. Позивач стверджує, що існуючий шлюб не відповідає принципам сімейних стосунків, які грунтуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. На даний час зазначений шлюб носить виключно формальний характер, у зв`язку з чим продовжувати його він не бажає і вважає, що збереження зазначеного шлюбу неможливе та суперечитиме інтересам кожного з них. Крім цього зазначає, що після фактичного припинення шлюбних відносин їх спільний син - [PERSON] , [INFO] , залишився проживати разом з ним, як з батьком, у належній йому на праві власності квартирі [ADDRESS] . Понад рік позивач самостійно займається вихованням сина, дбає про його добробут, здоров`я, займається організацією його навчання та дозвілля в той час, як матір дитини самоусунулася від виховання сина та не приймає у його житті жодної участі. В свою чергу, позивач має змогу забезпечити належні умови для проживання та розвитку сина. На даний час працює на посаді менеджера у АФ «Олма Плюс», а його піврічний дохід становить 145 200, 00 грн. При цьому позивач просить суд врахувати ту обставину, що взаємовідносини між сином та матір`ю склалися таким чином, що дитина проживає разом з ним, як батьком. З матір`ю не бачиться, а тому у даній ситуації вважає, що слід врахувати інтереси дитини в широкому розумінні поняття сім`ї, зокрема, в даному випадку, позбавлення батьківських прав [PERSON] не призведе до відібрання дитини у матері, оскільки хлопець з нею не проживає протягом тривалого часу та, враховуючи нехтування відповідачкою своїх обов`язків щодо участі у вихованні та житті сина в цілому, не спілкується з нею. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідачки не змінить тривалу існуючу ситуацію, яка склалася між нею та сином. Вказує, що встановлення факту проживання [PERSON] разом з ним, як з батьком та його перебування на його утриманні має для нього юридичне значення та необхідне для повноцінної реалізації своїх прав щодо його соціального захисту як батька, який самостійно виховує дитину. В судовому засіданні позивач [PERSON] надав суду пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві, зазначивши що позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що визнає позовні вимоги позивача та підтвердила, що понад рік не проживає разом з позивачем. Вона разом з донькою переїхала проживати спочатку у смт. Славсько, а згодом у с. Лавочне Стрийського району, де на даний час і зареєстрована та має намір створити нову сім`ю. Відповідачка підтвердила, що після їх з позивачем фактичного припинення шлюбних відносин, їх спільний син [PERSON] залишився проживати з батьком. Пояснила відповідачка цей факт тим, що син завжди проявляв більшу прихильність до батька, аніж до неї, вкрай негативно сприйняв новину про припинення їх спільного з позивачем проживання та не виявив бажання переїхати в інше місце проживання разом з нею та своєю сестрою. Відповідачка не заперечила того факту, що син знаходиться на повному утриманні батька та проживає з ним у належній позивачу квартирі [ADDRESS] та підтвердила, що справді не приймає участі у вихованні сина, оскільки займається меншою донькою та її адаптацією у новій сім`ї. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, будучи належним чином повідомлена про дату та час проведення судового засідання, явку предствника в таке не забезпечила. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 21 травня 2019 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, 27 лютого 2015 року між [PERSON] до [PERSON] було зареєстровано шлюб. Згідно виписки з свідоцтва про народження, виданого органом реєстрації актів цивільного стану муніципалітету міста Венеція, батьками [PERSON] , народженого [INFO] у місті Венеція (Італійська Республіка), є [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16 серпня 2017 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки про реєстрацію особи громадянином України, виданого 17 листопада 2015 року генеральним консулом А. Картиш за №781, [PERSON] , який народився [INFO] у м. Венеція (Італійська Республіка), зареєстрований громадянином України. Як зазначає позивач, спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні цінності. Внаслідок цього більше року проживають окремо, відповідачка переїхала проживати у смт. Славсько Стрийського району Львівської області, не підтримують будь-яких подружніх відносин, не ведуть спільне господарство та не спілкуються. Існуючий шлюб не відповідає принципам сімейних стосунків, які грунтуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. На даний час зазначений шлюб носить виключно формальний характер, у зв`язку з чим продовжувати його він не бажає і вважає, що збереження зазначеного шлюбу неможливе та суперечитиме інтересам кожного з них. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно з ч. ч. 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.1 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 110 СК України визначено право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу одним із подружжя, а підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя встановлені ч.1 ст. 112 вказаного Кодексу. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 № 11 проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що сторони мають стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу. Причиною розладу у сім`ї стали різні погляди сторін на сімейне життя, що призвело до втрати один до одного почуття любові, поваги, а шлюб існує лише формально. Сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства, а тому подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе та може порушувати їх особисті немайнові права, а шлюб носить формальний характер. Таким чином, на переконання суду, збереження їхнього шлюбу є недоцільним, буде суперечити інтересам обох сторін. Окрім цього, позивач зазначає, що після фактичного припинення шлюбних відносин між ним та [PERSON] їх спільний син - [PERSON] , [INFO] , залишився проживати разом з ним, як з батьком, у належній йому на праві власності квартирі [ADDRESS] . Понад рік позивач самостійно займається вихованням сина, дбає про його добробут, здоров`я, займається організацією його навчання та дозвілля в той час, як матір дитини самоусунулася від виховання сина та не приймає у його житті жодної участі. Позивач зазначає, що має змогу забезпечити належні умови для проживання та розвитку сина. На даний час працює на посаді менеджера у АФ «Олма Плюс», а його піврічний дохід становить 145 200, 00 грн. Відповідно до статтей 11, 15 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України та полягають, зокрема, в наступному: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та інше. Згідно статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 року по справі №761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Як зазначено у пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України», держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою. Однак, реалізація таких обов`язків держави вимагає від Відповідача активних дій, які б свідчили про його бажання скористатись такою допомогою держави. Однак, як вже зазначалось вище, відповідач самоусунувся від виховання власних дітей, не бажає з ними спілкуватись та дбати про них. Відповідно до ч. 1 ст. З Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 1 ст. 9 Конвенції, визначення компетентними органами, що розлучення дитини з батьками необхідне в якнайкращих інтересах дитини може бути необхідне у випадку, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до Положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принципово визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Частиною 6 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Ті ж самі принципи закріплені вищезазначеною Декларацією прав дитини, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідачка, маючи реальну можливість виконувати свої батьківські обов`язки відносно сина, зокрема, цікавитися ним, його життям, потребами, матеріально допомагати, дбати про його культурний та духовний розвиток, спілкуватися з ним, свідомо ухиляється від виконання таких обов`язків, оскільки жодних об`єктивних перешкод для виконання нею батьківських обов`язків судом не встановлено. Відповідачка фактично самоусунулася від виховання та утримання дитини, не виявляє у відношенні сина материнської турботи, що вказує на нехтування нею як своїх батьківських прав так і батьківських обов`язків. Доказів протилежного відповідачкою до суду надано не було, натомість нею було надано суду пояснення, в яких вона підтвердила доводи позивача, як і підтвердила той факт, що після їх з позивачем фактичного припинення шлюбних відносин, спільний син [PERSON] залишився проживати з батьком. Пояснила відповідачка цей факт тим, що син завжди проявляв більшу прихильність до батька, аніж до неї, вкрай негативно сприйняв новину про припинення їх спільного з позивачем проживання та не виявив бажання переїхати в інше місце проживання разом з нею та своєю сестрою. Відповідачка не заперечила того факту, що син знаходиться на повному утриманні батька та проживає з ним у належній позивачу квартирі [ADDRESS] та підтвердила, що справді не приймає участі у вихованні сина, оскільки займається меншою донькою та її адаптацією у новій сім`ї. На підставі вищевикладеного, враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , ґрунтуються на нормах чинного законодавства і підлягають до задоволення. Згідно п.2 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст. 315 ЦПК України). Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2023/010590013 від 26.12.2023 вбачається, що неповнолітній [PERSON] проживає разом зі своїм батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Акту № 2 від 10.01.2024 року, затвердженого директором ЛКП «Левандівка», комісія в складіначальника технічного відділу ЛКП «Левандівка» [PERSON], майстрів [PERSON] , [PERSON] склали даний акт про те, що зі слів сусідів [PERSON] , [INFO] , проживав без реєстрації за адресою: [ADDRESS] з 01.08.2022 року по 25.12.2023 року. З 26.12.2023 року [PERSON] зареєстрований за даною адресою і там же проживає. Аналізуючи зібрані у справі письмові докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що факт проживання [PERSON] разом з батьком - [PERSON] та факт самостійного виховання [PERSON] сина - [PERSON] , знайшов своє підтвердження, має для позивача юридичне значення та необхідний для повноцінної реалізації своїх прав щодо соціального захисту як батька, який самостійно виховує дитину.

Outcome: approved