Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти у розмірі 90000 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.05.2023 з його розрахункового рахунку на розрахунковий рахунок відповідача було перераховано грошові кошти в сумі 90000 грн., однак між сторонами будь-яких цивільно-правових угод з приводу цього не укладалось, судові рішення про стягнення таких коштів не ухвалювались. Вважає, що вказані грошові кошти набуті відповідачем без відповідної правової підстави, є безпідставно набутим майном, а тому на підставі ст.1212 ЦК України підлягають поверненню позивачу. Ухвалою від 20.06.2023 постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі; розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначити судове засідання для розгляду справи по суті 19.07.2023, яке неодноразово відкладалося, востаннє на 12.03.2024. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просив такі задовольнити. Додатково зазначив, що продавцем криптовалюти USDT був [PERSON] , а не відповідач, покупцем [PERSON] , а не позивач, який криптовалютою не займається, на біржі не зареєстрований. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у письмових поясненнях. Зазначив, що його другом [PERSON] на криптовалютній біржі «Binance» було відкрито криптовалютний гаманець для покупки та подальшого продажу крипто валюти. 22.05.2023 [PERSON] на вказаній біржі сформовано заявку з продажу криптоактивів на загальну суму 2325,58 USDT. Покупцем вказаних крипто активів виявився [PERSON] , який відповідно за заявки оплатив ордер з рахунку [PERSON] , після чого на його рахунок системою «Binance» були переведені крипто активи на загальну суму 2325,58 USDT. При цьому, в чаті ордеру [PERSON] вказав прізвище отримувача коштів « [PERSON] ». Грошові кошти в національній валюті України за придбання криптоактивів [PERSON] 22.05.2023 перерахував на рахунок відповідача, відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з рахунку [PERSON] , відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які відповідно до платіжної інструкції склали 90000 грн. При цьому, для здійснення платіжних операції через застосунок «Приват24» необхідно пройти відповідну верифікацію для підтвердження особи клієнта банку, та без вказаного підтвердження неможливо здійснити будь-які переведення грошових коштів на інші рахунки. Для сервісу передбачено багаторівневу систему безпеки. Щоб увійти до Приват24 потрібно ввести пароль від свого облікового запису та підтвердити авторизацію. Для підтвердження буде використано один із таких способів: ОТР-пароль; дзвінок із банку; ПІН-код від активної картки ПриватБанку. Тобто, вищевказане свідчить про те, що особисто [PERSON] або з його відома інші особи здійснили переказ вищевказаних коштів. Більше того при переказі коштів з картки ПриватБаку на картку ПриватБанку відображається ПІБ отримувача, тому [PERSON] було достеменно відомо кому і за що він переказує кошти. Після того, як [PERSON] дізнався про те, що [PERSON] звернувся до [PERSON] про повернення грошових коштів, він зв`язався зі службою підтримки криптовалютної біржі «Binance», повідомив, що під час здійснення Р2Р переказу його обманув покупець, а саме: після закриття ордеру на продаж криптовалюти та зарахування грошових коштів на банківський рахунок вимагають повернення коштів. Після вивчення оператором банківської квитанції переказу коштів згідно з ордером купівлі-продажу криптовалюти, останній повідомив, що акаунт покупця заблокували назавжди. Більше того, матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до банку про скасування переказу чи повернення помилково зарахованих коштів, для відміни операції, оскільки сума коштів є великою, лише через кілька місяців звернувся із позовом до суду. При цьому, такий позов [PERSON] є не першим, справи з аналогічними вимогами до інших осіб були предметом розгляду у справах №750/8718/23, №216/4506/23 та в задоволенні таких було відмовлено. Оскільки позивач добровільно та послідовно, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, перерахував відповідачу кошти, знаючи, як випливає зі змісту позовної заяви, що між ними відсутнє зобов`язання, та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача, а тому поведінку позивача вважає суперечливою та з урахуванням правової позиції Верховного Суду, висловленої у справах №390/34/14, №902/417/18, №185/446/18, №548/741/21 просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України). Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26). Сторонами визнано та підтверджується матеріалами справи, що 22.05.2023 з рахунку позивача на рахунок відповідача здійснено переказ коштів на суму 90000 грн. (а.с.6). Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. За змістом статті 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17, від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19). Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19). Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі, або якщо набуття відбулося у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Близька правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі №6-88цс13, від 02.09.2014 у справі №910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі №910/1913/14, від 02.02.2016 у справі №6-3090цс15. У своїх поясненнях відповідач стверджує, що отримав грошові кошти у зв`язку з продажем його знайомим [PERSON] криптовалюти на криптовалютній біржі на підтвердження чого надає скріншоти з біржі «Binance», з яких вбачається, що ордер на купівлю криптовалюти створений 22.05.2023 о 10:36:41, час очікування оплати 3 хв, сума 90000 грн. (а.с.38-39), що відповідає даті, часу та сумі, вказаним у платіжній інструкції на переказ коштів позивачем відповідачу (а.с.6). Операції з купівлі-продажу криптовалюти на крипотовалютних біржах можуть здійснюватись, зокрема, шляхом P2P переказів. P2P переказ - це процес переміщення коштів з однієї картки фізособи на іншу. Гроші можна переказати безпосередньо від відправника одержувачу за допомогою спеціальних платформ, банківських програм або сервісів. У даному випадку знайомий відповідача [PERSON] на підставі ордеру з продажу криптовалютних активів, сформованого на криптовалютній біржі, шляхом P2P переказу, відчужив криптовалютні активи за певну грошову винагороду, в свою чергу, набувши право власності на грошові кошти, що надійшли на рахунок відповідача та останній не знав і не міг знати, що він набув право власності на майно (грошові кошти) у особи, яка не мала права це майно відчужувати. Більше того, в ході розгляду справи встановлено, що позивач з аналогічними позовами вже звертався до судів з вимогами до інших осіб. В той же час в судовому засіданні представник позивача не зміг повідомити, кому були призначені кошти на суму 90000 грн., які як він зазначає були помилково переказані на рахунок відповідача, а також пояснити звідки позивачу відомі номер картки чи рахунку відповідача, на який ним здійснено переказ. Не надано також доказів того, що позивач, одразу після перерахунку коштів в сумі 90000 грн. звертався до банку для відміни операції, оскільки сума коштів є великою. Таким чином в ході розгляду справи встановлено, що позивач, добровільно та послідовно, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, передав кошти відповідачу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача, а тому поведінка позивача є суперечливою, оскільки останній вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18, який відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинен враховуватись при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Враховуючи вищенаведене, оскільки судом встановлено, що позивач переказав на рахунок відповідача грошові кошти добровільно, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), вільно і без помилки погодився на таку передачу коштів і відповідного настання невигідних для себе наслідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] таких коштів у розмірі 90000 грн. задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed