Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-07 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] та просила встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 1988 року до 04 лютого 2023 року, визнати їх спільною сумісною власністю житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , який належав останньому згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 18 грудня 1991 року та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,785 га, кадастровий номер 6824281700:04:010:0045, що також належала [PERSON] на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 19 липня 2004 року, визнати за нею право власності на 1/2 цього майна. В обґрунтування позову вказувала, що вона постійно проживала з [PERSON] з 1988 року по [ADDRESS] , вела спільне господарство, вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний сімейний бюджет, між ними склалися відносини, що притаманні подружжю. У 1990 році вони розпочали будівницто будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] ). Вона працювала обліковцем на молочно-товарній фермі радгоспу ім. Мануїльського в м.Старокостянтинові, а [PERSON] - водієм цього ж підприємства, вони разом тримали велику рогату худобу, птицю, свиней, отриману м`ясну та молочну продукцію здавали в радгосп, частково продавали на ринку, тримали свиноматку, вирощували молодняк? який також продавали. Зароблені гроші вони витрачали на придбання будівельних матеріалів, з яких збудували будинок, хлів та погріб. З 1993 по 1996 рік [PERSON] відбував покарання за скоєне кримінальне правопорушення з необережності. З 1996 по 2000 рік вони обставили будинок меблями та придбали побутову техніку та почали спільно проживати у вказаному будинку і до моменту смерті [PERSON] [INFO] , поховання якого здійснила особисто. Указувала, що за життя у них не виникало спорів щодо розпорядження спільним майном, [PERSON] говорив, що усе майно дістанеться тому, хто з них переживе подружжя, а тому не убачав потреби реєструвати шлюб. Оскільки згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 18 грудня 1991 року та Державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 19 липня 2004 року, спірний будинок та земельна ділянка належать [PERSON] на праві приватної власності, просила визнати вказане майно спільним майном подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 цього майна. У відзиві на позов відповідачка [PERSON] уважала позов необґрунтованим та безпідставним та у його задоволенні просила відмовити, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які [PERSON] посилається у позові. Зазначала, що [PERSON] є її батьком та після розлучення у 1983 році з її матірю, залишився проживати у будинку своїх батьків, а у 1991 році самостійно збудував спірний будинок. Вона увесь час підтримувала з батьком зв`язок, він їй допомагав, у 1999 році, коли вона одружувалась та приходила до нього додому з нареченим, [PERSON] з її батьком ще не проживала. Безпідставними, на переконання відповідачки, є вимоги позивачки про визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки, яку її батько отримав внаслідок розпаювання землі сільськогосподарського підприємства, в якому працював, і яка не може бути віднесена до спільного майна подружжя. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Грицай Л.М. підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили позов задоволити. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] проти позову заперечували, остання звертала увагу, що спірний будинок збудований [PERSON] у 1991 році, а факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути встановлений лише після 2004 року - дати уведення в дію СК України. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 квітня 1990 року виконавчим комітетом Старокостянтинівської міської ради народних депутатів №162п5 [PERSON] надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.16). На підставі вказаного рішення 31 грудня 1991 року [PERSON] видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] (а.с.18). Згідно рішення виконавчого комітету Старокостянтинівької міської ради від 09 серпня 2018 року впорядковано адресу земельної ділянки, яка виділялась під будівництво індивідуального житлового будинку, який належить на праві приватної власності [PERSON] та присвоєно йому адресу [ADDRESS] . Згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 19 липня 2004 року, на підставі розпорядження райдержадміністрації від 07 травня 2004 року за №132/2004-р [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Веснянської сільської ради площею 2,785 га, кадастровий номер 6824281700:04:010:0045 (а.с.10). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 07 лютого 2023 року. 24 березня 2023 року [PERSON] звернулась в Старокостянтинівську державну ноатіральну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи №125/2023(а.с.53-61). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правовіакти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Таким чином, норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 1989 по 01 січня 2004 року. Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Відтак майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Указаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння та земельної ділянки позивачка мала надати докази, з яких можливо б було встановити факт внесення нею певних коштів на будівництво спірного домоволодіння чи придбання нею будь-яких будівельних матеріалів необхідних для його будівництва. Звертаючись до суду з вказаним позовом, [PERSON] вказувала, що проживала спільно як подружжя з [PERSON] з 1988 року по [ADDRESS] , вони тримали господарство та на спільні кошти збудували житловий будинок по [ADDRESS] в якому почали проживати з 2000 року та до смерті [PERSON] у 2023 році. Проте, обставини спільного проживання позивачки з [PERSON] однією сім`єю з 1988 року і до 2000 року, спільного будівництва спірного будинку не знайшло свого підтвердження під час судового рогзгляду. Відповідно до відомостей паспорта [PERSON] її зареєстроване місце проживання з 26 грудня 1986 року [ADDRESS] . Згідно поданого позивачкою свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 27 квітня 1990 року, виданого 16 листопада 2000 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до 27 квітня 1990 року, що само по собі виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки та [PERSON] у період з 1989 року по 27 квіня 1990 року. Допитані судом\~свідки [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~які є\~ріднми сестрами [PERSON] вказували, що з позивачкою їх брат почав проживати лише з 2000 року, коли будинок вже був збудований, а до цього часу він зустрічався з [PERSON] , іноді ночував у неї по [ADDRESS] . До цього часу він проживав у батьківському будинку, по сусідству із ними, у хліві тримав худобу, від продажу якої придбавав будівельні матеріали, а вони допомагали брату у будівництві. У 1993 році будинок вже був придатний для проживання, та з 1993 по 1996 року брат відбував покарання, однак в цей час у будинку ніхто не проживав, позивачка прийшла проживати до нього через деякий час після його звільнення, зокрема вже у 2003 році на ювілеї брата [PERSON] , з [PERSON] були разом. Указані свідки заперечували, що [PERSON] приймала участь у будівницві особисто, чи грошовими коштами. Брат не укладав з нею шлюб, бо хотів, щоб будинок успадкувала його донька [PERSON] . Аналогічні пояснення дали свідки [PERSON] , [PERSON] , які працювали з [PERSON] в радгоспі ім. Мануїльського, свідок [PERSON] , яка як і [PERSON] , проживали по сусідству з матір`ю [PERSON] , свідок [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При цьому свідки [PERSON] та [PERSON] вказували, що за життя [PERSON] розповідав їм, що проживає один, самостійно будує будинок, та з [PERSON] почав проживати лише у 2000-х роках. Пояснення вказаних свідків є послідовними, узгоджуються між собою. Свідки [PERSON] , [PERSON] , які є доньками [PERSON] , допитані судом та стверджували про спільне проживання їх матері з [PERSON] з 1987-1989 років по [ADDRESS] , ведення ними господарства та будівництва спірного будинку не були очевидцями цих подій, оскільки з 1989 року по 1993 рік [PERSON] проживала в Росії, а [PERSON] з 1993 року - в м. Хмельницькому та вказані обставини їм були відомі зі слів матері. Крім того, вони також підтвердили, що з 1993 по 1996 рік у спірному будинку ніхто не проживав та її мати почали проживати [PERSON] у 1999 році, їм було відомо про те, що мати та [PERSON] у шлюбі не перебували, та заповіту на розпорядження належним йому майном [PERSON] не складав. Свідок [PERSON] лише підтведив, що з 1995 року проживає по [ADDRESS] , де також проживали [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] хоч і вказував, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом по [ADDRESS] та тримали господарство до того, як [PERSON] почав відбувати покарання у 1993 році, однак йому особисто не відомо про обставини спільного будівництва будинку по [ADDRESS] . Сам факт проживання [PERSON] та позивачки не може бути доказом участі останньої у будівництві спірного будинку, а самі лише покази свідків, за відсутності інших доказів, не можуть підтверджувати обставини її участі коштами у будівництві цього нерухомого майна, зокрема розмір цієї участі. Як зазначав Верховний Суд у своєму висновку від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19) показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , набутий [PERSON] згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок 18 грудня 1991 року, тобто до початку спільного його проживання з позивачкою у 2000 роках, останньою не було представлено суду належних доказів на підтвердження того, що спірний будинок був набутий ними внаслідок їх спільної праці, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. При цьому, суд ураховує висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені 23 січня 2024 року у справі №\~523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20 про те, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на правіспільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур\~\~вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Щодо вимоги позивачки про визнання спільною сумісною власністю та поділ земльної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,785 га, кадастровий номер 682481700:04:010:0045, яка набута [PERSON] на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 19 липня 2004 року, суд виходить з наступного. Законом\~№ 4766-УІ\~від 17\~травня 2012\~року,\~який набрав\~чинності 13\~червня 2012\~року,\~частина 5\~статті 61\~СК України\~виключена,\~частина 1\~статті 57\~доповнена пунктом\~5,\~згідно з\~яким земельна\~ділянка,\~набута будь-ким\~із подружжя\~під час\~шлюбу внаслідок\~приватизації земельної\~ділянки,\~що перебуває\~в її,\~його користуванні,\~або отримана\~в результаті\~приватизації земельних\~ділянок державних\~і комунальних\~сільськогосподарських підприємств,\~установ,\~організацій,\~або отримана\~із земель\~державної та\~комунальної власності\~в межах\~норм безоплатної\~приватизації,\~визначених Земельним\~кодексом України,\~визнається особистої\~приватною власністю\~кожного з\~них.\~ Відтак вимога позивачки про визнання спільною сумісною власністю земльної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,785 га, кадастровий номер 6824281700:04:010:0045, яка набута [PERSON] на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 19 липня 2004 року, задоволенню не підлягає. Ураховучи викладене, у задоволенні вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed