Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-13 00:00:00

Представник позивача, адвокат Ратушна Р.П., звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 15 вересня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (загальна площа 45,40 кв. м, житлова площа 27,40 кв. м.), за яким покупець, позивач, придбав у продавця за 1700 грн. вказане нерухоме майно, та який був оформлений угодою на товарній біржі «Нове століття» за № 1-303. Законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі, тому такий договір не був нотаріально посвідчений. Після укладення даного договору купівлі-продажу нерухомого майна учасники зазначеної угоди повністю виконали всі обов`язки за його умовами, тобто продавець до підписання договору № 1-303 від 15.09.1999 р. отримав кошти за продаж кв. [ADDRESS] , а позивач оселився у придбаному житлі та з того часу несе витрати по його утриманню. На теперішній час Позивач, має намір продати квартиру, натомість без визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного на товарній біржі, укладання договору купівлі-продажу неможливо, через що змушений звернутись із позовом до суду про визнання такого правочину дійсним. Здійснивши державну реєстрацію права власності за позивачем на майно держава тим самим визнала його право власності на кв. [ADDRESS] , як таке, що виникло з не заборонених законом підстав. Оскільки сторони договору купівлі-продажу досягли згоди щодо всіх умов договору, що підтверджується їх підписами та всі зобов`язання за договором сторонами виконанні в повному обсязі та договір зареєстрований в Криворізькому БТІ, то представник позивача просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] (загальна площа 45,40 кв. м., житлова площа 27,40 кв. м.), укладений між [PERSON] та [PERSON] , а також зареєстрований на Товарній біржі «Нове століття» 15 вересня 1999 року за № 1-303, право власності було зареєстровано у Комунальному підприємстві «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», що підтверджується штампом та довідкою від 06.10.2023 року № 205520. Від представниці відповідача - Криворізької міської ради Ольховської Анни Миколаївни надійшов відзив. Просили винести законне рішення згідно норм чинного законодавства. Відповідач [PERSON] про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, до судового засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не надав, як і будь-яких клопотань. Позивач та його представник, адвокат Ратушна Р.П., у судове засідання не з`явились, надавши заяву з проханням розгляд справи проводити у їх відсутність, наполягаючи при цьому на задоволенні позову. Відповідач до судового засідання не з`явився повторно, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, надавши заяву суду з проханням вирішити справу за відсутності представника Криворізької міської ради. За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Натомість, суд зазначає, що підстави, визначені ст. 223 ЦПК, для відкладення розгляду справи у даному випадку відсутні, внаслідок чого суд розглянув справу за відсутності сторін. Суд, дослідивши надані письмові докази, дійшов висновку про можливість задоволення позову [PERSON] виходячи з наступного вмотивування. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна за біржовою угодою № 1-303 від 15 вересня 1999 року вбачається, що на товарній біржі «Нове століття» 15 вересня 1999 року був укладений договір купівлі-продажу 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] (загальна площа 45,40 кв. м., житлова площа 27,40 кв. м.), за яким [PERSON] придбала у [PERSON] , вказану квартиру за 1700 грн., які були отримані продавцем до підписання такої угоди (а.с. 8). Вказана угода купівлі-продажу нерухомого майна була зареєстрована в Криворізькому БТІ за реєстром, що підтверджується штампом КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» та довідкою від 06.10.2023 року № 205520. (а.с. 8,12) Суд зазначає, що за ч. 2\~ст. 15 Закону України "Про товарну біржу"\~(в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. При цьому правовідносини, що склалися між сторонами мали місце до набрання чинності 1 січня 2004 року ЦК України (в редакції 2003 року), тому за\~п. 4 "Прикінцевих положень" ЦК України (в редакції 2003 року), підлягають застосуванню положення\~ЦК України в редакції 1963 року. За ст. 224 ЦК України\~(в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У ст. 8 Закону України "Про власність", який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, було зазначено, що цим законом встановлюються основні положення про власність в Україні, а відносини власності, не врегульовані цим Законом, регулюються Цивільним кодексом України та іншими законодавчими актами. На підставі переліченого вбачається, що положення ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" не змінювали положень діючого на момент укладення спірного біржового контракту цивільного законодавства України про обов`язковість нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу житлового нерухомого майна, учасниками якого були громадяни. Таким чином суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] від 15 вересня 1999 року, сторонами за яким були громадяни, був укладений у порушення вимог ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), якою передбачалось обов`язкове нотаріальне посвідчення угод такого виду. Натомість, враховуючи обставини справи, які були встановлені на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд дійшов висновку, що між сторонами угоди купівлі-продажу житла фактично відбувся договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] за біржовою угодою № 1-303 від 15 вересня 1999 року, оскільки сторони такого договору повністю виконали умови вказаної угоди. На підставі п. 5 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Отже, згідно із викладеним вмотивуванням суд вважає можливим задовольнити заявлений [PERSON] позов та визнати дійсним договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] , який був зареєстрований на товарній біржі «Нове століття» за [PERSON] , з одного боку як покупцем, та [PERSON] , з іншого боку як продавцем. З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Вказані правові висновки наведені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

Outcome: approved