Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

Представник позивача за довіреністю Лєлєкова В. в інтересах позивача 24.08.2023 звернулася до суду з зазначеним позовом, просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиту електричну енергію за період з 01.02.2018 по 01.01.2019 у сумі 794,36 гривень. За змістом позовної заяви відповідач мешкає за адресою: [ADDRESS] , користується електричною енергією, має особовий рахунок № [NUMBER] . За період з 01.02.2018 по 01.01.2019 ним спожито 997 кВт., вартістю 918,36 гривень, що визначено за затвердженими тарифами. Споживачем сплачено за надані послуги з електропостачання у сумі 123,80 гривень. Проте, внаслідок невиконання зобов`язань з боку відповідача, за період з 01.02.2018 по 01.01.2019 утворилась заборгованість у сумі 794,36 гривень. Позивач зазначає, що правовідносини між постачальником електричної енергії та споживачем (за період формування вказаної заборгованості) регулювались Постановою КМУ від 26.07.1999 №1357 «Про затвердження Правил користування електричною енергією для населення», яка втратила чинність на підставі Постанови КМ №502 від 20.06.2018, після чого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії». Вказані Правила є обов`язковими для виконання, як стверджує сторона позивача. Крім того, представник позивача вважає, що договір про користування електричною енергією є публічним договором, на який розповсюджується дія ст.633 ЦК України. Враховуючи наявні засади публічного договору, такі конклюдентні дії, як споживання та оплата спожитої енергії направлені саме на укладення договору. З підстав, передбачених ст.11, 16, 202, 218, 319, 509, 525, 633 ЦК України, Законом України «Про ринок електричної енергії», ст. 67, 68 ЖК України, з метою захисту порушеного права, як постачальника електричної енергії, на отримання своєчасної сплати за надані послуги, представник позивача просить задовольнити позов. Ухвалою судді від 28.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ухвалою відповідачу визначено строк на подання відзиву та роз`яснено, що відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі його ненадання у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Постановлено виклик відповідача у справі здійснювати через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України та засобами поштового зв`язку за останньою відомою адресою. Інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань, зустрічної позовної заяви у даній справі не подано. Представник позивача за довіреністю Глазунов В.С. в судове засідання не з`явився, на підставі клопотання, вх. №2213/24 від 19.01.2024, просить розглядати справу без участі сторони позивача, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі за відсутності відповідача, підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду повідомлявся відповідно до ч.3, 11 ст.128 ЦПК України шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації позивачки та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що підтверджено відповідними доказами у справі. Про причини своєї неявки відповідач суд не повідомив, не скористався своїм правом, передбаченим ч.1 ст.191 ЦПК України, ч.1 ст.278 ЦПК України, відповідно, відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не подав. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.223, 240 ЦПК України, судом не встановлено. Так, як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме, ухвалює згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Як передбачено ч.1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні письмові докази у справі, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню у зв`язку із таким. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] , є побутовим споживачем послуг з постачання електричної енергії, які надає ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж. На його ім`я відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . 13.06.2013 між відповідачем та ВАТ «Запоріжжяобленерго», правонаступником якого є позивач, укладено договір про користування електричною енергією, засвідчена копія якого наявна у справі. Предмет договору становить зобов`язання енергопостачальника надійно постачати споживачу електричну енергію у необхідних обсягах відповідно до потужності 1,3 кВт електроустановок споживача, з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості, а споживач зобов`язується оплачувати вартість одержаної електричної енергії за обумовленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені цим договором. Згідно з п.32 договір укладений на строк три роки, набирає чинності з дня підписання, вважається щорічно продовженим на наступний рік якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна із сторін не висловила наміру внести до нього зміни, доповнення або розірвати. Зобов`язання зі сплати наданих послуг та строки внесення плати визначені п. 9.5,14 договору, на підставі показань приладів обліку та за платіжними документами енергопостачальника. До складу наявної заборгованості, яку просить стягнути позивач, пеня не входить, відомості про її нарахування позивач не надавав. Вартість спожитої відповідачем електричної енергії визначено відповідно до тарифів на електроенергію, що відпускається населенню, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг. Порушення порядку розрахунків, а також сплати за надані послуги з боку сторони відповідача не доведено. Під час розгляду справи встановлено, що за період з 01.02.2018 по 01.01.2019 відповідачем спожито 997 кВт., вартістю 918,36 гривень, яка визначалась за затвердженими тарифами користування електричною енергією. На час звернення до суду [PERSON] сплачено за надані послуги з електропостачання 123,80 гривні (дата оплати 03.07.2018). Проте, внаслідок невиконання зобов`язань з боку споживача послуг, за період з 01.02.2018 по 01.01.2019 утворилась заборгованість у сумі 794,56 гривні, на підтвердження чого судом досліджено наявний розрахунок заборгованості. Предметом позову є стягнення з відповідача (споживача) на користь позивача - постачальника електричної енергії суми наявної заборгованості за поставлену електричну енергію до домоволодіння, в якому зареєстрований та мешкає відповідач, враховуючи наявність між сторонами договірних відносин щодо користування електричною енергією. Задовольняючи позов, суд виходить з таких норм чинного законодавства. За нормами ч.2,3 ст.11, ч.1 ст.14 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади АР Крим або органів місцевого самоврядування. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відносини з приводу постачання побутовим споживачам електричної енергії регулюються ст. 714 ЦК України, ст. 67, 68 ЖК України, Законом України «Про ринок електричної енергії». Також, на правовідносини, що склалися між сторонами, розповсюджується зміст ст. 509, 525, 526, 610, 629 ЦК України, які врегульовують обов`язковість виконання зобов`язань відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, поняття порушення зобов`язання. Особливості договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу закріплені у ст.714 ЦК України. Крім того, за нормою ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, за п.62 ч.1 ст.1 Закону України «Про ринок електричної енергії» побутовий споживач - індивідуальний побутовий споживач (фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність) або колективний побутовий споживач (юридична особа, створена шляхом об`єднання фізичних осіб - побутових споживачів, яка розраховується за електричну енергію за показами загального розрахункового засобу обліку в обсязі електричної енергії, спожитої для забезпечення власних побутових потреб таких фізичних осіб, що не включають професійну та/або господарську діяльність). Відповідно до ст.56 вказаного нормативно-правового акту, постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. За змістом ч.3 ст.58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний: 1) сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; 2) надавати постачальникам послуг комерційного обліку, з якими він уклав договір, доступ до своїх електроустановок для здійснення монтажу, технічного обслуговування та зняття показників з приладів обліку споживання електричної енергії; 3) дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та умов укладених договорів; 4) врегулювати у порядку, визначеному кодексом систем розподілу, відносини щодо технічного забезпечення розподілу електричної енергії з оператором системи розподілу. Суд також зауважує, що на правовідносини між постачальником електричної енергії та споживачем (за період формування вказаної заборгованості) регулювались Постановою КМУ від 26.07.1999 №1357 «Про затвердження Правил користування електричною енергією для населення», яка втратила чинність на підставі Постанови КМ №502 від 20.06.2018, після чого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії». Відповідно до п.1.1.1 ці Правила є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку. За положеннями п. 5.2.1. Правил електропостачальник має право, зокрема, на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію відповідно до укладених договорів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши надані представником позивача письмові докази, суд дійшов висновку, що сума заборгованості, період та обсяг нарахувань, а також факт постачання електричної енергії у квартиру за місцем проживання [PERSON] знайшов своє підтвердження під час розгляду справи, й, враховуючи, що позивачем обрано вірний спосіб захисту порушеного права, що відповідає ст.16 ЦК України, наявні підстави для задоволення позову в повному обсязі шляхом стягнення з відповідача суми заборгованості, яка зазначена у позовний вимогах, на користь позивача, а саме 794,36 гривень. При цьому суд зауважує, що у наданому стороною позивача розрахунку сума заборгованості становить 794,56 гривень. Так, задовольняючи позов в межах позовних вимог, суд керується положеннями ч. 3\~ст. 2, ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, якими визначено, що однією із засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність;\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ч.2\~ст. 264 ЦПК України\~встановлено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Викладене свідчить, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача та позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, що їх викладає позивач у позовній заяві. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, із відповідачки слід стягнути судові витрати у вигляді оплати судового збору у загальному розмірі 2\~684,00 гривні.

Outcome: approved