Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила суд, поділити між сторонами житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] , право власності на 2/3 частини житлового будинку, а за [PERSON] , право власності на 1/3 частину житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що під час шлюбу сторонами 13.12.2006 року на підставі договору купівлі-продажу, придбано домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . 20.11.2023 шлюб між сторонами розірвано, сторони проживають окремо, позивач з дітьми не може користуватися спільним домоволодінням, так як там проживає відповідач. Для вирішення питання в добровільному порядку позивач пропонувала відповідачу продати спільне домоволодіння, щоб відповідач мав можливість придбати собі житло а позивач покращити її житлові умови де вона мешкає разом з дітьми та забезпечити дітей належним утриманням та лікуванням. Від такої пропозиції відповідач відмовився, та не визнає за позивачем право спільної сумісної власності. Позивач вважає, що оскільки на її утриманні перебувають неповнолітні діти, двоє з яких діти - інваліди, то є підстави для застосування права відступлення від засад рівності часток подружжя. У зв`язку із викладеним позивач просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 2/3 частини спірного домоволодіння, а за відповідачем право власності на 1/3 частину. Присутня в судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов повному обсязі. Присутній в судовому засіданні відповідач позов визнав частково, не заперечував проти поділу майна подружжя в рівних частках, так, як при продажі спірного домоволодіння, відповідач не зможе придбати собі житло, якщо його частка становитиме 1/3 частину. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, давши їм належну оцінку, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони 05.05.2006 зареєстрували шлюб (а.с. 7), від якого мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] (а.с.9), [PERSON] , [INFO] (а.с.10) та [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20.11.2023 шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування в шлюбних відносинах, [PERSON] , набув право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Згідно ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу та на підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Оскільки у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77, 78) і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст. 12, 81). Таким чином, оскільки домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , набуто у власність під час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі, на підставі ст.61 СК України воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі, а тому вказане майно подружжя підлягає поділу. Щодо відступлення від рівності часток, суд вважає зазначити наступне. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Позивач як на підставу відступлення від засади рівності часток, просила взяти до уваги, що на її утриманні знаходяться їх спільні з відповідачем діти, двоє з яких є дітьми-інвалідами (а.с.12,13). Крім того, станом на лютий 2024 року, відповідач має перед позивачем заборгованість зі сплати аліментів, яка становить 40982,33 грн. Як видно з розрахунку заборгованості по аліментам (а.с. 38), розмір заробітної плати відповідача за період з 2022 по 2024 рік складає 2760,00 грн в місяць. Розмір аліментів, що стягуються з відповідача на користь позивача становить частку від всіх видів заробітку (доходів) відповідача. Сума аліментів, що підлягає стягненню з відповідача становить 4249,00 грн на місяць, з яких відповідач кожного місяця сплачує 1380,00 грн, що фактично становить частину від всіх видів його заробітку (доходів). Таким чином, суд вважає, що таку обставину, що діти проживають з позивачем та наявність заборгованості зі сплати аліментів не можна вважати підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя відповідно до ст. 70 СК України, так як відповідачем фактично сплачується на користь позивача аліменти щомісяця в розмірі частки від його доходу. Також, в судовому засіданні встановлено, що за час перебування сторін в шлюбі шлюбний договір (контракт) останні не укладали та домовленості між ними не було, передбачені законом підстави для відступлення від засад рівності часток відсутні, а тому при поділі вказаної квартири між подружжям суд виходить з рівності часток сторін у справі в об`єкті спільної сумісної власності, тобто по 1/2 частині кожному, що узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17. Крім того, як видно з оціночної вартості спірного житлового будинку (а.с.22), станом на 22.01.2024, риночна вартість останнього складає 120000,00 грн. Домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] , є єдиним житлом відповідача, та при поділі домоволодіння на користь позивача в розмірі 1/3 частини, що при продажі становитиме 40000,00 грн, відповідач буде фактично позбавлений змоги придбати особисте житло. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково та в порядку поділу спільного майна подружжя за сторонами необхідно визнати право власності на спірне домоволодіння в рівних частках. Приписами частини 3 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір справляється за рахунок держави, так як сторони відповідно до ст. 5 ЗУ «про судовий збір» звільнені від сплати судового збору.

Outcome: partial