Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

У квітні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», згідно вимог якого позивач просив суд визнати за [PERSON] право користування та зобов`язати Печерську районну в місті Києві державну адміністрацію зареєструвати місце проживання [PERSON] у кімнаті [ADDRESS] . Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] вказує, що 15 лютого 2010 року [PERSON] , як працівник Управління адміністративними будинками Державного управління справами, був заселений в гуртожиток в кімнату [ADDRESS] , згідно направлення на виділення місця. Ордер залишився в коменданта на руках. У вказаній кімнаті в гуртожитку по [ADDRESS] [PERSON] не зареєстрований, але фактично мешкає там з 2010 року, отримує за вказаною адресою кореспонденцію, обслуговується в медичній установі за місцем проживання, оплачує комунальні послуги та електроенергію, зробив в ній косметичний ремонт, завіз свої меблі та особисті речі і таким чином постійно нею користується. Вселення [PERSON] в гуртожиток комендантом гуртожитку свідчить про існування єдиної правової підстави для цього - спеціального ордеру, який залишає у себе комендант в обмін на заселення. Нарахування комунальних послуг та оплати за тримання гуртожитку свідчить про те, що згідно спеціального ордеру [PERSON] було проведено нарахування коштів до сплати за комунальні послуги та утримання гуртожитку по найму. Тобто, фактично в усній формі по домовленості з балансоутримувачем, станом на день вселення, з [PERSON] укладено договір найму кімнати у гуртожитку і так як [PERSON] до цього часу сплачує комунальні послуги та за утримання кімнати № 98 в гуртожитку на надані йому розрахункові рахунки, то договір найму з ним не розірвано. Позивач вказує, що є всі підстави для реєстрації місця проживання позивача у кімнаті [ADDRESS] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, [PERSON] просить визнати за ним право користування житловим приміщенням, оскільки місце свого постійного проживання не змінював, у зв`язку з чим не втратив право на користування спірним житлом. 07.04.2023 проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями та визначено головуючого суддю [PERSON]. 11.04.2023 у справі відкрито провадження та визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. 09.05.2023 представником КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» було подано відзив на позовну заяву. 19.05.2023 Печерською районною в м. Києві державною адміністраціє в місті Києві було подано відзив на позовну заяву. 03.07.2023 відповідно до розпорядження № 207 від 03.07.2023 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] . Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Ільєвій Т.Г. 06.07.2023 ухвалою судді Ільєвої Т.Г. дану справу прийнято до розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник Печерської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити. Інші учасники розгляду в судове засідання не з`явилися, про місце і час судового розгляду повідомлені належним чином, заяв, клопотань до суду не подано. В судовому засіданні свідок [PERSON] , яка являється сусідкою позивача по гуртожитку, пояснила, що вона проживає у гуртожитку з 2001 року. Позивач заселився до кімнати у 2010 році, з того часу він не змінював своє місце проживання і до теперішнього часу. Як сусідка, свідок бачить позивача систематично, а саме кожного дня, за виключення вихідних, коли сім`я позивача їздить до батьків. Окрім цього, свідок повідомила, що позивач постійно отримує квитанції за сплату комунальних послуг, які відповідно і оплачує. Також, свідок зазначила, що коли приходила перевірка, вона підписалася в акті, що станом на момент перевірки позивач був відсутній вдома та не розуміла, що в акті вимагають підпису, що позивач постійно в кімнаті не проживає. Свідок [PERSON] , який являється сусідом позивача, повідомив, що позивач проживає у гуртожитку з 2010 року та з вказаного часу вони спілкуються, свідок заходить до позивача в гості в його кімнату, в якій є особисті речі позивача. На даний час гуртожиток є сімейного типу. Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався позивач як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням доводів відповідачів, які викладені у відзивах, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі судового рішення. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, та що сторонами не оспорювалося, що 15 лютого 2010 року [PERSON] , як працівник Управління адміністративними будинками Державного управління справами був заселений в гуртожиток в кімнату [ADDRESS] , згідно направлення на виділення місця. Позивач вказує, що ордер залишився в коменданта на руках, проте відповідачі даний факт заперечують та вказують на відсутність такого ордеру. З 01.01.2013 р. кімната № 3 була перенумерована на № 104, а з 2015 року - на № 98. Так, під час судового розгляду свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт заселення та проживання позивача з 2010 року. Судовим розглядом встановлено, що позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Іншого власного житла в м. Києв [PERSON] не має. За час проживання в гуртожитку [PERSON] сумлінно сплачує рахунки за комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями про сплату за комунальні послуги, електроенергію та одночасно не заперечувалось відповідачем. З наданих матеріалів справи вбачається, що гуртожиток на [ADDRESS] знаходився на балансі Державного управління справами до 2014 року. Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.09.2012 № 1605 «Про безоплатне прийняття відомчого житлового фонду, службового житла, зовнішніх інженерних мереж ПАТ «ХК «Київміськбуд» у 2012 році переданий до комунальної власності міста Києва та до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації і на даний час перебуває на балансі та обслуговуванні комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва». Під час судового розгляду встановлено, що з приводу реєстрації за фактичним місцем проживання [PERSON] неодноразово звертався до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, проте було відмовлено. Разом з тим, відповідно до пункту 2.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року № 1077, громадяни України, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на житло. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державною установою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно- правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Так, під час судового розгляду встановлено, що в кімнаті [ADDRESS] [PERSON] не зареєстрований, але фактично мешкає там з 2010 року, отримує за вказаною адресою кореспонденцію, обслуговується в медичній установі за місцем проживання, оплачує комунальні послуги та електроенергію і постійно нею користується, що окрім іншого підтверджується показами свідків. Відповідно до ст. 130 ЖК України, порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом. (Стаття 130 в редакції Закону № 1999- VIII від 05.04.2017). Вселення [PERSON] в гуртожиток свідчить про існування правової підстави для цього - спеціального ордеру, який залишає у себе комендант в обмін на заселення, враховуючи, що відповідачами даний факт жодним чином не спростовано. Нарахування комунальних послуг та оплати за тримання гуртожитку свідчить про те, що згідно спеціального ордеру [PERSON] було проведено нарахування коштів до сплати за комунальні послуги та утримання гуртожитку по найму. Тобто, фактично в усній формі по домовленості з балансоутримувачем, станом на день вселення, з [PERSON] укладено договір найму кімнати у гуртожитку і так як [PERSON] до цього часу сплачує комунальні послуги та за утримання кімнати № 98 в гуртожитку на надані йому розрахункові рахунки, то значить договір найму з ним не розірвано. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2017, № 24, ст.277 захищені права мешканців гуртожитку, які фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ст. 29 ч. 1 ЦК України). Відповідно до п. 11 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 року № 498 наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані: своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом; підтримувати чистоту і порядок у жилих та допоміжних приміщеннях; дотримуватися вимог пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; використовувати жилу площу в гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження технічного обладнання в гуртожитку; забезпечувати за власний рахунок проведення ремонту жилого приміщення у гуртожитку (наймач - згідно з договором найму (оренди); не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні допоміжними приміщеннями в гуртожитку; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання гуртожитку, порушують умови проживання інших осіб; у разі виселення з гуртожитку та/або набуття у власність жилого приміщення передати організації, яка здійснює управління гуртожитком, усе майно, що було надано їм у користування згідно з договором найму (оренди). Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. А отже, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу УРСР» визначено, що в силу ст. 61 ЖК УРСР житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму житлового приміщення. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК УРСР належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду. Відповідно до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до п.п. 3 п. 18 Правил для реєстрації місця проживання особа подає: документи, що підтверджують, у тому числі, право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. Механізм реєстрації місця проживання регулюється Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні "(ст. 6) та Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою КМУ від 02.03.2016 року № 207(п.18), зокрема документами, що підтверджують право на проживання в житлі є ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили про надання особи права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання та інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласника житла, наймача та членів його сім`ї. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції), яку суд відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України застосовує при розгляді справ як джерело права, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. ч. 1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими та доведеними твердження позивача щодо наявності підстав для реєстрації його місця проживання у кімнаті [ADDRESS] , та визнання за ним права користування житловим приміщенням, оскільки місце свого постійного проживання не змінював, у зв`язку з чим не втратив право на користування спірним житлом. На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, також необхідно стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати - сплачений судовий збір в рівних частинах. На підставі викладеного, відповідно ст.ст. 19, 41, 47,55 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 130 ЖК України, ст.ст. 4, 16, 29, 310 ЦК України, Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, Примірним положенням про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 року затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року № 1077, Правилами реєстрації місця проживання, затвердженого постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 року ст.ст. 2, 10, 12, 13,14, 33, 76-82, 89, 178, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved