Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся в Дрогобицький міськрайонний суд із позовом до [PERSON] , за участю третьої особи : Служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав. В підтвердження заявлених вимог посилається на те, що він, [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] . Шлюб між ними зареєстровано 03 лютого 2015 року Дрогобицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №04. У шлюбі в них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя зруйновано. Спільне життя з відповідачкою не склалося із самого початку. Причиною їхніх складних та напружених відносин стало те, що вони не могли знайти спільної мови та дійти взаєморозуміння при вирішенні сімейних проблем, що виникають як у побуті, так і в інших сферах життя. Кожен із них має свій погляд на життя, в тому числі і на те, якими мають бути сімейні відносини та методи виховання їхньої дочки. На жаль, їхні погляди та інтереси є протилежними, вони не розуміють одне одного. В результаті цього виникали конфлікти, під час яких вони не змогли знайти компромісних рішень, що в свою чергу породжувало взаємні образи та відчуження. На цьому підґрунті між ними склались складні, неприязні стосунки, які призвели до припинення між ними подружніх відносин, вони стали чужими людьми. Вони не живуть остаточно як подружжя і не ведуть спільного господарства, проживають за різними адресами з 2021 року. У кожного - своє особисте життя. Ще під час шлюбу відповідач могла йти з дому на тривалий час, а пізніше поверталась, так нібито нічого не сталось. Він неодноразово намагався повернути відповідача до сім`ї, однак все марно, з боку відповідача дій по збереженню шлюбу не було. Нерозуміння та небажання відповідача розуміти сутності проблем, які виникають у їхній сім`ї, спричиняють йому душевні страждання. Дочка проживає з ним за адресою: [ADDRESS] . Їй на сьогоднішній день виповнилось вісім років. Він одноособово займається її утриманням, здоров`ям, розвитком та вихованням. Відповідач життям дочки практично не цікавилася та не цікавиться. Вона не телефонує, не виявляє жодного бажання спілкуватись з нею та приймати участь у її вихованні. Іноді спілкуючись у телефонному режимі відповідач наголошує, що дочка це його проблема, а їй необхідний час для розвитку самої себе та і в загальному для влаштування особистого життя. Дочці [PERSON] забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між ним та дочкою склалися уставлені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. У вихованні дочки допомагає його мати. Дитині вчасно проведені профілактичні щеплення, проводились регулярні амбулаторні огляди, стан здоров`я задовільний. Нагляд за станом здоров`я дитини з моменту її народження і по сьогоднішній день здійснює він, мати участі в цій сфері життя дитини не приймає. Зазначив, що дочка відвідує ліцей №16 м.Дрогобича. Він має змогу забезпечити свою дочку усім необхідним. Він працює на роботі з нормованим робочим днем, оскільки є підприємцем та має можливість більше часу проводити з дочкою, займатись її вихованням. Для дочки як батько, він створив найкращі умови: в неї є свій куточок, де вона навчається, бавиться, також є спальний куточок, де вона відпочиває. Дочка забезпечена необхідними речами побутового вжитку для розвитку відповідного віку. Всі питання щодо виховання дочки вирішуються ним самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. На даний час між ним та дружиною досягнуто згоди про те, що вона не заперечує про позбавлення її батьківських прав відносно дочки, заява написана нею у нотаріальному порядку. Просить позов задоволити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак від нього поступила заява, в якій він просить проводити розгляд справи у його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а тому суд розглянув справу у відсутності позивача на підставі наявних доказів по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не подавала, однак від неї поступила заява, в якій просить проводити розгляд справи у її відсутності, визнає позовної вимоги в повному обсязі, а тому суд розгляду справу у відсутності відповідача на підставі наявних доказів по справі. Третя особа - представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради в судове засідання не з`явився, скерував лист про розгляд справи без їх участі. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, з наступних підстав. Частиною 1 статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України,завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України,доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя. Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї. Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У відповідності до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»№11 від 21.12.2007року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У статті 112 СК України регламентовано, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Суд, вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до вимог ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Крім того, судом взято до уваги той факт, що як вбачається з Акту обстеження умов проживання в будинку по [ADDRESS] від 16.02.2024р., [PERSON] проживає разом із донькою [PERSON] , [INFO] , яка забезпечена повноцінним харчуванням, необхідним сезонним одягом, навчальним приладдям, всім необхідним для належного проживання та виховання. Під час обстеження та під час спілкування із [PERSON] з`ясовано, що від шлюбу з [PERSON] є дочка [PERSON] , [INFO] , зі слів останнього, донька з 2021 року не проживає разом із своєю матір`ю, яка проживає окремо від сім`ї за адресою: [ADDRESS] . Факт самостійного виховання та утримання позивачем малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] стверджується й показами свідків [PERSON] та [PERSON] , з яких вбачається, що [PERSON] самостійно піклується про свою доньку, яка завжди чиста і доглянута, батько багато часу проводить із дитиною, гуляє з нею, здійснює належний догляд, мати дитини проживає окремо від них за іншою адресою. Згідно характеристики [PERSON] , [INFO] , виданої Старостою сіл Нагуєвичі, Унятичі за №14 від 08.02.2024р., [PERSON] [INFO] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , проявив себе з виключно позитивного боку: працьовитий, товариський і ввічливий; йому притаманні риси патріотизму, порядності, принциповості та відповідальності; веде здоровий спосіб житгя, в сім`ї та побуті характеризується позитивно, в побуті дотримується правил християнської моралі, скарг з боку сусідів та жителів села Нагуєвичі на нього та членів його сім`ї не надходило. Відповідно до заяви [PERSON] від 23.02.2024р., посвідченої приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Легеда М.М., [PERSON] не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав по відношенню до неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , оскільки тривалий час не займається її вихованням, не утримує її фінансово і матеріально не допомагає. Судом взято до уваги той факт та достовірно з`ясовано, що в порушення вимог ст.150, 180 СК України, [PERSON] усунулася від виконання Конституційного обов`язку, передбаченого ст.51 Конституції України щодо належного виховання своєї дитини: [PERSON] , [INFO] . Крім того, судом враховано той факт, що сторони з 2021 року не проживають разом, не ведуть спільне господарство, внаслідок чого проживають за різними адресами. Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав якщо вони: -не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я і протягом 6 місяців; -не виявляли щодо неї батьківського піклування (без поважної причини); -ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (тобто, свідомо та умисно не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, не спілкуються з дитиною в необхідному обсязі, не створюють умов для отримання нею освіти тощо); -жорстоко поводяться з дитиною (застосовують фізичне або психічне насильство, недопустимі методи виховання, принижують людську гідність дитини тощо); -є хронічними алкоголіками або наркоманами (ці факти мають бути підтверджені відповідними медичними висновками); -вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини (наприклад, залучають її до непосильної праці, заняття проституцією чи злочинною діяльністю), примушують її до жебракування та бродяжництва; -засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами. Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про всиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками та відповідно до вищезазначеного, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов переконання, що є всі підстави для того, щоб позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно її доньки [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідачка без поважних причин не виявляє щодо неї батьківського піклування, ухиляється від виконання своїх обов`язків по її вихованню та утриманню, з дитиною не проживає. Згідно з приписами пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007р. №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дитини, суд прийшов до переконання про свідоме ухилення відповідача своїх батьківських обов`язків відносно своєї неповнолітньої дитини, зокрема визнання заявлених позовних вимог в судовому засіданні, а тому зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання своєї дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх обов`язків. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України,регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно вимог ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні. Суд вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод становить втручання у її право на повагу до сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві», слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що відповідачка протягом тривалого часу, систематично, свідомо, без поважних причин не виконувала належним чином і взагалі не виконує на цей час свої батьківські обов`язки по відношенню до доньки, не цікавиться її долею протягом тривалого періоду часу, участі у її вихованні та розвитку не приймає, матеріально не допомагає, тобто контакту не підтримує, що стверджується доказами, дослідженими в судовому засіданні Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. ВС в постанові від 24.10.2018 року по справі № 761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Крім того, судом вжито заходів щодо наданння Органом опіки та піклування письмового висновку щодо обставин справи, однак надати такий Висновок вищевказаним органом надати не виявилося можливим. Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає підстав для попередження відповідачки про необхідність змінити ставлення до виховання доньки, а лише вважає за доцільне, роз`яснити останній положення ст.169 СК України,що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Вищеназвані дії відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно дитини - [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.03.2015р., виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Дрогобицькому району реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, [PERSON] народилася [INFO] . Відповідно до ст.150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Аналізуючи всі докази по справі, вбачається, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї доньки, навчанням, підготовки до самостійного життя, зокрема: не забезпечує медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, крім того, особисто подала нотаріально посвідчену заяву, в якій не заперечила проти позбавлення її батьківських прав щодо її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , тощо, а відтак є всі підстави для позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] щодо її неповнолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] .

Outcome: approved