Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 05.10.2000 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 26.07.2023 року. Від шлюбу вони мають сімох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу неповнолітні діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Як зазначає позивач, під час шлюбу з відповідачем нею було придбано у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] . 03.11.2006 року між нею та ПАТ «КБ «Хрещатик» було укладено договорі про участь у фонді фінансування будівництва № 022/06-100/28-38/1-06, а також було укладено договір іпотечного кредиту та договір іпотеки № 37/06-99М-01. Крім того, 03.11.2006 року між ГУЖЗ КМР (КМДА), ВАТ «КБ «Хрещатик» та нею було укладено договір № 99 про порядок компенсації відсотків за користування кредитом, часткове погашення кредиту. Вказані договори укладались з відома та згоди відповідача, який не заперечував проти того, щоб вона була зазначена титульним власником майна і що майно набувається нею у приватну власність, оскільки саме вона планувала виконувати кредитні зобов`язання. 13.05.2008 року ГУЖЗ КМР (КМДА) на її ім`я було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Проте, після розірвання шлюбу відповідач почав претендувати на визнання за ним права власності на частину квартири, при цьому він не заперечує проти того, щоб вона і в подальшому самостійно виконувала власні кредитні зобов`язання, оскільки фактично вона користується квартирою. Посилаючись на викладені обставини та стверджуючи, що спірна квартира набута за її кошти та за підтримки родичів, позивач просить задовольнити її вимог та визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 30.11.2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 19.02.2024 року до суду надійшла заява відповідача про визнання позову, в якій він зазначає про те, що всі виплати за квартиру здійснювала та здійснює позивач, а тому, з урахуванням інтересів дітей, він не заперечує проти задоволення позовних вимог. Позивач та її представник [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи в її відсутність. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, у заяві про визнання позову просить розглянути справу без нього. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.10.2000 року, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 26.07.2023 року. Від шлюбу сторони мають сімох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Також, судом встановлено, що 03.11.2006 року між позивачем [PERSON] та ПАТ «КБ «Хрещатик» було укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва № 022/06-100/28-38/1-06, а також було укладено договір іпотечного кредиту № 37/06-99М та договір іпотеки № 37Є06-99М-01 (із наступними змінами), предметом якої є квартира [ADDRESS] . Також, 03.11.2006 року між ГУЖЗ КМР (КМДА), ВАТ «КБ «Хрещатик» та нею було укладено договір № 99 про порядок компенсації відсотків за користування кредитом, часткове погашення кредиту згідно договору іпотечного кредиту № 37/06-99М. 13.05.2008 року позивачу було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З огляду на правовий висновок ВП Верховного Суду, викладений у постанові від 21.11.2018 року у справі №372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України, власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. З ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 7 грудня 2016 року у справі 6-1568цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, оцінивши та дослідивши докази надані сторонами, враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, зокрема те, що відповідач позов визнав повністю, доходить висновку, що грошові кошти, сплачені [PERSON] за квартиру є її особистою приватною власністю, а тому квартира вважається набутою за час шлюбу, але за кошти, які належали позивачці особисто, а тому слід визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч. 6 ст. 57 СК України). Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач позовні вимоги визнав і таке визнання не суперечить вимогам закону, не порушує прав та інтересів інших осіб, то згідно положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України позов підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, то з відповідача на користь позивача належить стягнути 50 % сплаченого судового збору в розмірі 6 710,00 грн., решту 50 % сплаченого судового збору належить повернути з державного бюджету України в порядку ч.1 ст.142 ЦПК України. На підставі ст.ст.69-72, 372 СК України, Постанови ПВСУ №11 від 21.12.2007 року,

Outcome: approved