Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

26 жовтня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ): матеріальну шкоду у розмірі 62775,02 грн.; компенсацію моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.; витрати на оплату транспортно-товарознавчого дослідження у розмірі 4 480,00 грн. та підтверджені судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 25.03.2023 року о 17:15 годин на вул. Шишкіна, 44-а в м. Одесі [PERSON] , керуючи автомобілем BMW, державний номер [NUMBER] , порушив правила дорожнього руху України, при зміні напрямку руху, здійснюючи маневр обгону на перехресті, допустив зіткнення з автомобілем Skoda FABIA державний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Від дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Київського районного суду міста Одеса від 26.04.2023 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. З метою встановлення розміру матеріального збитку, отриманого внаслідок ДТП, позивачем замовлено незалежне експертне дослідження з визначення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу у судового експерта Вєлкова В.М. та відповідно до висновку експерта № 23-23В вартість матеріального збитку складає 62 775,02 гривень. Позивач стверджує, що відповідач сплачувати збитки відмовляється, на претензії не реагує, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Літвіновій І.А. Провадження у цивільній справі № 947/33975/23 відкрито ухвалою судді від 23.11.2023 року. Розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Враховуючи положення статей 280, 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи за наявними у ній матеріалами. В ході розгляду справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , власником автомобілю Skoda FABIA, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER] , є [PERSON] . Позивач [PERSON] користується Skoda FABIA, державний номер [NUMBER] , на підставі довіреності від 12.07.2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сандарчуком Т.А., виданої строком на три роки з правом повного або часткового передоручення і дійсна до 12.07.2024 року включно. 25.03.2023 року о 17:15 годин на вул. Шишкіна, 44-а, в м. Одесі, [PERSON] , керуючи автомобілем ВМW, державний номер [NUMBER] , порушив вимоги п.п. 10.1.14.6.а «Правил дорожнього руху України», при зміні напрямку руху, здійснюючи маневр обгону на перехресті, допустив зіткнення з автомобілем Skoda державний помер [NUMBER] . Від дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вказана обставина встановлена постановою судді Київського районного суду м. Одеси Войтова Г.В. від 26 квітня 2023 року по справі № 947/10972/23, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 гривень. Згідно з частиною четвертою статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною шостою цієї ж статті визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Зважаючи на наведене, ДТП, внаслідок якого завдано механічних пошкоджень автомобілю Skoda, державний помер [NUMBER] , яким керував позивач, сталося з вини [PERSON] . З метою встановлення розміру матеріального збитку, отриманого внаслідок ДТП позивачем замовлено незалежне експертне дослідження з визначення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу Skoda FABIA, державний номер [NUMBER] , у судового експерта Вєлкова Василя Михайловича (свідоцтво № 55-21/П від 05 жовтня 2021 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України). Відповідно до висновку експерта № 23-23В від 18 квітня 2023 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Skoda FABIA, державний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, яка відбулась 25.03.2023 року, складає 62 775,02 гривень. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частин другої, п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. В п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз`яснено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує. Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини. Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14. Верховний суд у постанові від 07.11.2018 року у справі № 200/21325 15-ц зробив висновок, що оскільки позивач управляв транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, він має право на відшкодування завданої шкоди. У пункті 1 частини першої статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Частиною другою статті 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерплому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Суд вважає, що позивачем доведено заподіяння відповідачем матеріальної шкоди. Розмір матеріальної шкоди підтверджується матеріалами справи. Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 77 255,02 гривень, підлягають задоволенню. Крім матеріальних збитків, позивач вважає, що відповідач своїми неправомірними діями спричинив йому моральну шкоду, яку він оцінює в сумі 10 000 гривень. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За положеннями ст. 1167 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. П. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної ), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав. У п. 4 вищевказаної постанови Пленуму звернуто увагу на те, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначена, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Як вказано у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У зв`язку з наведеним, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми завданої моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено, в чому саме полягає ця шкода. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем було сплачено за експертне дослідження грошову суму у розмірі 4 480,00 грн., що підтверджується квитанцією про оплату наданих експертних послуг від 31.03.2023 року. Суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на послуги оцінки вартості матеріального збитку у розмірі 4 480,00 гривень. Позивачем при подачі позовної заяви до суду був сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн., який у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial