Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-29 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю в особі представника [PERSON] , звернулося до Голосіївського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 42001,36 грн. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Між Фрмою «Т.М.М.» - ТОВ та відповідачем укладено договір про надання житлово-комунальних та інших послуг № 403 ж/Лом 73а-12 від 08.08.2012. Однак, [PERSON] належним чином не виконує своїх договірних зобов`язань та норм законодавства щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг, внаслідок чого у останнього утворилася заборгованість перед позивачем за період з 01.02.2018 до 10.09.2020 на суму 42001,36 грн, яку відповідач у добровільному порядку не погашає. За таких обставин, просив стягнути з [PERSON] заборгованість за надані послуги та судовий збір. Ухвалою від 04.12.2020 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 22.02.2021 року на адресу Голосіївського районного суду міста Києва від відповідача [PERSON] , надійшла заява із запереченнями щодо розгляду справи №752/24206/20 в порядку спрощеного провадження, та перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження. 24.02.2021 року, вивчивши заяву та матеріали справи, судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження по цивільній справі за позовом Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю до [PERSON] про стягнення заборгованості. У березні 2021 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. У березні 2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, в якій представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним у частково задовольнити позов, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю з 21.12.2010 по теперішній час надає житлово-комунальні послуги та інші послуги у будинку [ADDRESS] та, відповідно, з цього моменту надає послуги з утримання багатоквартирного будинку. Даний факт підтверджується Актом готовності об`єкта до експлуатації від 21.12.2010. Між позивачем і відповідачем 08.08.2012 року укладено договір №403ж/Лом73а-12 про надання житлово-комунальних та інших послуг. Предметом вказаного договору, відповідно до п. 1.1. договору є надання виконавцем споживачеві послуг обумовлених даним договором у житловому будинку [ADDRESS] , в якому знаходиться приміщення споживача, а саме квартира [ADDRESS] , а споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим розміром, у троки та на умовах передбачених цим договором. Пунктом 2.2.1. зазначеного договору встановлено, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлений цим договором строк. Згідно п. 3.1. договору споживач сплачує спожиті послуги на підставі рахунку на оплату, який є одночасно актом виконаних послуг не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунком. Як зазначено в вищевказаному договорі [PERSON] належить право володіння, користування та розпорядження житловим приміщенням №110 на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 27.07.2012. Вказаний договір є чинним, недійсним в установленому законодавством порядку не визнаний. Докази на підтвердження зворотнього в матеріалах справи відсутні. Згідно розрахунку суми заборгованості за період з 01.01.2018 року по 31.08.2020 року відповідачу нараховано 42001,36 грн заборгованості. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, що свідчить про наявне у відповідача зобов`язання нести витрати на утримання належного йому майна. Згідно вимог ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст.ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частина 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) визначає, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13-15 цього Закону. Відповідно до п. 1.2 Договору про надання житлово - комунальних та інших послуг № 403 ж/Лом 73а-12 від 08.08.2012 року Фірма «Т.М.М.» - товариство з обмеженою відповідальністю надає житлово-комунальні послуги відповідно до переліку зазначеному у додатку до цього договору, за тарифами, які розраховуються на підставі фактичних затрат на утримання житлового будинку. Інші послуги, що надаються за цим Договором, розраховуються виходячи з обсягів наданих послуг за розцінками, затвердженими Виконавцем. Як свідчать матеріали справи, позивач не надає такі житлово- комунальні послуги з переліку, зазначеного у додатку до цього договору, як: Утримання служби консьєржів; Обслуговування систем колективної телевізійної мережі - 1 підключення; Обслуговування систем колективної супутникової мережі - 1 підключення. Відповідно до п. 1.4 Договору розмір щомісячної плати за послуги з утримання житлового будинку і прибудинкових територій (експлуатаційні послуги) на дату укладення цього договору погоджено між Сторонами і визначено в Додатку № 2 до даного договору - тариф за послуги з утримання житлового будинку і прибудинкових територій становить 5,29 гривень за 1 метр квадратний з ПДВ в місяць. Відповідно до п. 3.5 Договору вартість послуг може бути змінена Сторонами із врахуванням положень законодавства, що регулюють порядок формування тарифів та інших послуг обумовлених даним договором, у випадку зміни тарифів у бік збільшення/зменшення. Відповідно до п. 3.7 Договору додаткові послуги не передбачені даним Договором та додатком до даного Договору надаються Споживачу на підставі розцінок, встановлених Виконавцем та погоджених Споживачем шляхом укладення відповідних додаткових угод до даного Договору. Відповідно до п. 7.5 договору - умови договору можуть бути змінені за згодою сторін, що оформлюється додатковою угодою до договору. У п. 7.6 Договору закріплено - зміни та доповнення, додаткові угоди та додатки є невід`ємною частиною договору та мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані уповноваженими на те представниками, скріплені їх печатками (за умови наявності). Позивач вказує про зміну тарифу за послуги з утримання будинків і спору та прибудинкової території з 01.09.2017 по 01.07.2018 року - 6,44 гривень за 1 метр квадратний, з 01.07.2018 по 01.07.2019 року - 8,70 гривень за 1 метр квадратний, з 01.07.2019 року - 10,89 гривень за 1 метр квадратний. Проте Позивач не надав жодних доказів, які б підтвердили, що сторонами були внесені відповідні зміни в Договір, оформлені додатковою угодою до договору з дотриманням пунктів 3.5, 7.5, 7.6 Договору. Так само відсутні будь-які докази, що позивач звертався до відповідача з пропозицією внести відповідні зміни до Договору в зв`язку зі збільшенням тарифів, а позивач безпідставно ухилявся від підписання відповідної додаткової угоди. Подані позивачем копії звернення до відповідача щодо підписання додаткової угоди № 3 з додатками не дає змоги встановити, які саме зміни було запропоновано позивачем відповідачу і чи стосувалися вони зміни тарифів. Більш того, таке звернення було направлене відповідачу лише в березні 2020 року, тоді як позивачем здійснено одностороннє збільшення тарифу ще в вересні 2017 року. А отже має застосовуватися тариф, що передбачений Договором № 403ж/Лом 73а-12 від 08.08.2012 року і становить 5,29 гривень за 1 метр квадратний з ПДВ в місяць. У залежності від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, централізоване опалення тощо), 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт тощо), 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо) (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами Цивільного кодексу України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. (Постанова Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц). Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. За визначенням, наданим у статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Статтею 526 Цивільного кодексу України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Згідно із частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України. (Постанова Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц). Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті З частини першої статті 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Відповідно до положення статті 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до поданого позивачем розрахунку ним за період з 01.01.2018 року по 31.08.2020 року нараховано відповідачу зобов`язання зі сплати вартості експлуатаційних послуг в розмірі 37173,86 грн за тарифами 6,44 грн/кв.м, 8,70 грн/кв.м та 10,89 грн/кв.м, тоді як відповідно до умов укладеного між сторонами договору мав застосовуватися тариф 5,29 грн/кв.м. Тобто за період з січня 2018 року по серпень 2020 року зобов`язання відповідача зі сплати вартості експлуатаційних послуг становлять 21295,42 грн. При цьому за вказаний період відповідачем сплачено 10890,00 грн. Таким чином, заборгованість відповідача за період з січня 2018 року по серпень 2020 року становить 10405 (десять тисяч чотириста п`ять) гривень 42 коп., які підлягають стягненню на користь позивача. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач в рахунки на оплату послуг, що ним надавалися за Договором в період з січня 2018 року по серпень 2020 року, включав вартість: утримання служби охорони (5676,12 грн); утримання зеленої зони Сонячного годинника (421,44 грн); компенсації додаткових витрат на прибирання (248,80 грн); компенсації витрат на механізоване прибирання снігу (101,23 грн); обслуговування шлагбаумів (168,64 грн); обслуговування системи обмеження доступу в будинок (213,44 грн); утримання системи охоронного відео спостереження (199,68 грн); послуг з обслуговування системи будинкового зв`язку (аудіопристрій) (296,32 грн); компенсації за встановлення металевої огорожі (478,20 грн); компенсації витрат на купівлю контейнерів (452,88 грн); опалення (5676,95 грн). Матеріали справи не містять жодних доказів, зокрема відповідного договору чи додаткової угоди до діючого Договору, який би підтверджував правомірність нарахування позивачем боргу за вказані послуги, не передбачені укладеним між сторонами Договором та додатками до нього. Як вказувалося вище, правовідносини між власником квартири з приводу надання зазначених послуг і особою, яка надає такі послуги, мають виникати на підставі укладеного між ними договору. Відсутність між цими особами договірних відносин унеможливлює визначення вартості послуг, які надаються власнику, оскільки умова про це є істотною для такого договору, затвердження їх розміру будь-якими органами (особами) або ж визначення їх на власний розсуд виконавця чинним законодавством не передбачене, так само як і суперечить укладеному між сторонами Договору. На підтвердження своїх вимог щодо надання даних послуг позивачем було надано ряд договорів, актів виконаних робіт та інших документів, що містяться в матеріалах справи. Між тим, акти виконаних робіт не несуть доказового навантаження в частині необхідності і обґрунтованості їх виконання в наведеному обсязі, а також фактичної оплати виконаних робіт. Сам по собі факт укладення позивачем господарських договорів з організаціями, які надають послуги, як і акти виконаних робіт, не можуть бути достатньою підставою для задоволення позову. Відтак, між сторонами відсутній укладений договір щодо надання послуг інших, ніж експлуатаційні послуги, а позивачем не було доведено ухилення відповідача від укладення договору із позивачем на надання вказаних послуг, як не доведено надання відповідними організаціями у визначеному обсязі усього комплексу послуг. Згідно висновків Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року №303А, п.2958 - суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відтак, суд не знаходить за доцільне спростовувати у даному рішенні кожний аргумент позивача, оскільки відсутність договору щодо надання послуг охорони, утримання зеленої зони Сонячного годинника, додаткового прибирання, механізованого прибирання снігу, обслуговування системи відеоспостереження, шлагбаума, системи обмеження доступу в будинок, системи будинкового зв`язку, встановлення металевої огорожі, опалення, купівлі контейнерів із відповідачем вказує на необхідність відмови в задоволенні в цій частині позовних вимог. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку, що обставини, викладені в позовній заяві, знайшли лише часткове підтвердження в ході розгляду справи, в зв`язку з чим позовні вимоги Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з січня 2018 року по серпень 2020 року підлягають задоволенню лише частково в розмірі 10405 (десять тисяч чотириста п`ять) гривень 42 коп. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України, відповідно до частини 1 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 520,75 грн.

Outcome: partial