Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] , про витребування майна (квартири) з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову зазначила, що нею на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №178 від 20.04.2000 року було проведено об`єднання та реконструкцію двох належних їй квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] . В результаті проведеної реконструкції, нею отримано свідоцтво про право власності від 29.05.2000 року на квартиру [ADDRESS] . У 2003 році вона звернулась до Івано-Франківського міського суду із позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні права власності та про виселення з жилого приміщення її колишнього чоловіка [PERSON] та його матері [PERSON] , як таких, що безпідставно вселились та проживали у належній їй на праві власності квартирі без її згоди та реєстрації місця проживання, чим перешкоджали позивачці вільно користуватись своєю власністю. В межах даної справи [PERSON] подано зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.11.2006 року у справі №2-22/2006р в задоволенні заявлених нею позовних вимог було відмовлено. Одночасно, судом першої інстанції задоволено позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом та визнано за ним право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою колегії суддів апеляційного суду рішення суду першої інстанції від 16.11.2006 року у даній справі залишено без змін. 11.05.2016 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ винесено ухвалу, якою рішення Івано-Франківського міського суду від 16.11.2006 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.12.2015 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для розгляду по суті. Вже на стадії апеляційного розгляду, із заперечень наданих представником [PERSON] , а також із пояснень представника [PERSON] , стало відомо, що 25.01.2007 року квартира [ADDRESS] , спір про поділ якої як спільного майна подружжя перебував на розгляді у суді, за договором купівлі-продажу була відчужена [PERSON] на користь третьої особи - [PERSON] . Наступним кроком, стало відчуження [PERSON] спірної квартири на користь [PERSON] . Відповідний договір купівлі-продажу укладено між ними 14.05.2009 року. Таким чином, на даний момент право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] . Надана представниками відповідача інформація щодо підстав та часу набуття права власності на спірну квартиру [PERSON] , відчуження квартири [PERSON] на користь [PERSON] та наступне відчуження квартири на користь [PERSON] підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно під номером 64837864 від 02.08.2016 року. Позивачем зазначається, що саме на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 16.11.2006 року у справі №2-22/2006 [PERSON] набуто право власності на спірну квартиру та [PERSON] позбавлена права власності на спірну квартиру. Вважає, що скасування судових рішень з підстав порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, вказує на відсутність правових підстав для набуття [PERSON] права власності на вищевказану квартиру, а також на незаконність позбавлення [PERSON] права власності на частку у спірній квартирі. Крім того, скасування судового рішення, на підставі якого здійснено відчуження (перехід права власності) майна, яке належало [PERSON] , означає, що таке майно вибуло із власності [PERSON] поза її волею. Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Представником [PERSON] , при викладі позиції [PERSON] в апеляційному суді, повідомлено, що спірна квартира придбана нею на вільному ринку за власні кошти, і що таке придбання ніяк не пов`язано з її сином. Таким чином, суду намагались довести твердження про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] . Однак, фактичні обставини справи, а серед них і те, що у спірній квартирі продовжує проживати весь цей час саме [PERSON] , дають підстави зробити обґрунтоване припущення про те, що відчуження спірної квартири [PERSON] на користь [PERSON] і наступне придбання спірної квартири [PERSON] є тільки намаганням створити ілюзію того, що [PERSON] є добросовісним набувачем квартири, яка належить до спільної власності подружжя. Позивачем зазначається, що квартира [ADDRESS] вибула із власності [PERSON] на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 16.11.2006 року, тобто поза її волею як законного власника квартири. А отже, з врахуванням змісту ч.1 ст. 388 ЦК України у позивача є правові підстави для витребування вищезазначеної квартири від третьої особи, якою на момент звернення із даним позовом є [PERSON] та просить суд витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 136,5 кв.м., житловою площею 88 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 941817026101. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.10.2016 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про\~ витребування майна (квартири) з чужого незаконного володіння, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, [PERSON] , [PERSON] . 25.07.2023 року представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що сторона відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає позовну заяву необґрунтованою, а тому такою, що не підлягає до задоволення з огляду на наступне. З 24.07.1993 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. За час шлюбу 11.11.1994 р. та 26.11.1994 р. подружжям було придбано майно: квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . Згідно з рішенням Івано-Франківського міськвиконкому №178 від 20.04.2000 року зазначені квартири реконструйовані в одну. Право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 29.05.2000 р. Зазначена квартира мала статус спільного майна подружжя, оскільки була придбана та реконструйована у шлюбі. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.11.2006 року №2-22/2006 р. у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення з жилого приміщення квартири [ADDRESS] відмовлено. Позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в сумі 29 295,00 грн. З метою забезпечення виконання рішення суду в цій частині судом було вирішено накласти арешт на поточний рахунок [PERSON] . Під час судового розгляду зазначеної справи, [PERSON] не заперечувала проти виплати їй компенсації за частку у цій квартирі, а також не спростовувала висновки будівельно-технічної експертизи, яка покладена в основу судового рішення. [PERSON] була учасником цієї справи (відповідачем за первісним позовом), тому достеменно обізнана з її обставинами. Як відомо [PERSON] , [PERSON] рішення суду виконав у повному обсязі, оскільки ще під час судового розгляду вніс відповідні кошти на власний рахунок для доведення можливості та готовності виконати рішення суду. У подальшому, 30.01.2007 року [PERSON] відчужив квартиру як одноособовий власник на користь третьої особи [PERSON] . Причиною продажу квартири була потреба [PERSON] у коштах. [PERSON] не підтримувала таке рішення [PERSON] , оскільки самостійно вклала у квартиру значні кошти, що відображено у рішенні суду першої інстанції. Тому коли [PERSON] подав оголошення про продаж квартири у 2009 році, [PERSON] прийняла рішення купити її у свою власність. 14.05.2009 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець). Таким чином, з 14.05.2009 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Реєстрація права власності проведена 28.05.2009 року. З цього часу [PERSON] є власницею спірної квартири. У вересні 2015 року [PERSON] подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у справі №2-22/2006 року. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.12.2015 року у задоволенні апеляційної скарги [PERSON] відмовлено, оскільки суд встановив, що власником квартири є [PERSON] , а апелянт не добросовісно здійснювала свої права та процесуальні обов`язки, оскільки більш як вісім років не цікавилась про ухвалене судове рішення та фактично втратила інтерес до квартири. Ухвалою від 11.05.2016 р. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Справі присвоєно новий номер 344/7140/16-ц. Рішенням суду у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів відмовлено. Питання щодо добросовісності [PERSON] у межах цієї справи не досліджувалось. Зазначене рішення залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07.03.2023 р. [PERSON] та [PERSON] подано касаційні скарги на зазначені судові рішення, касаційне провадження у справі відкрито 27.04.2023 р. (щодо [PERSON] ) та 30.06.2023 р. (щодо [PERSON] ). Таким чином, рішення суду, на підставі якого [PERSON] набув право особистої приватної власності на майно, скасоване, а [PERSON] є добросовісним набувачем майна, внаслідок чого до неї пред`явлено позовні вимоги, проти задоволення яких сторона відповідача заперечує. Представником відповідача зазначається, що відповідачка є добросовісним набувачем майна, яке вибуло з володіння позивачки з її відома та у зв`язку з прийняттям судового рішення, яке набрало законної сили. Позивачка не ставить питання про компенсацію коштів добросовісному набувачу; обрала неправильний спосіб захисту, оскільки не є власником майна, яке просить витребувати. Порушене право позивача повинне існувати на час звернення до суду, а не виникати у процесі судового розгляду. Щодо власності позивачки на майно, представник відповідача зазначає що позивачка просить витребувати майно у свою власність. Проте, спір щодо поділу майна подружжя не вирішений. Разом з тим, позивачка не зазначає, у яку власність (особисту приватну чи спільну власність подружжя) слід витребовувати майно. У матеріалах справи відсутні докази, що спільна квартира є особистою приватною власністю позивачки. Щодо добросовісності набуття права власності, представник відповідача зазначає, що позивачка не цікавилась своїм майном протягом майже 9 років з моменту винесення рішення суду про залишення майна в особистій власності [PERSON] . Відповідачка придбала майно у [PERSON] у 2009 році, тобто через три роки після винесення судового рішення у справі. Жодних обтяжень чи судових спорів щодо майна на той час не існувало. [PERSON] , яка була учасником судового спору у справі №2-22/2006 року, ретельно перевіряла наявність судових спорів щодо квартири та добросовісно вважала, що якщо [PERSON] протягом 3-х років не оскаржувала судове рішення та отримала на його підставі грошові кошти у повному розмірі, що визначений судом, не має претензій щодо спірної квартири та погодилась з прийнятим судовим рішенням. [PERSON] була переконана, що майно [PERSON] вибуло з її власності за усвідомленої обізнаності позивачки, оскільки [PERSON] достеменно знала про наявність судового рішення, отримала на його підставі грошові кошти та протягом 3 років не заявляла жодних претензій щодо цього майна. [PERSON] перевіряла наявність будь-яких обтяжень на майно під час його набуття у свою власність; попередній власник [PERSON] володів майном без будь-яких зауважень та претензій більше 2 років, інвестував кошти у вказане майно, провів там ремонт. [PERSON] після набуття квартири у свою власність провела косметичний ремонт частини кімнат квартири, перероблена кухня (капітальний ремонт заміна підлогового покриття, монтаж системи опалення, монтаж мийки, заміна внутрішніх комунікацій, влаштовані меблі), проведений капітальний ремонт коридору та балконів, тощо. [PERSON] набула майно у власність на підставі оплатного договору, оскільки за умовами договору купівлі-продажу оплатила вартість квартири [PERSON] . Сторона позивача жодним чином не доводить наявність обставин, які б могли свідчити про недобросовісність відповідача, окрім як скасування судового рішення через 9 років після набрання ним законної сили. Представник відповідача вважає, що звертаючись до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, недостатньо лише посилатись на скасування судового рішення, на підставі якого перший власник набув права власності, слід встановлювати сукупність обставин, що свідчать про добросовісність чи недобросовісність набувача та порядок вибуття майна з володіння власника. Навіть якщо взяти до уваги факт скасування судового рішення, то це не впливає на статус майна, оскільки воно повинне презюмуватись спільною сумісною власності подружжя (без визначення часток). Отже, за таких умов складається ситуація, в якій [PERSON] відчужив майно (нібито) без згоди іншого співвласника (хоча така згода не могла бути отримана через те, що на час відчуження майна таке перебувало в особистій приватній власності [PERSON] ). Таким чином, добросовісність набувача за договором, який укладений без згоди іншого з подружжя, презюмується. Таким набувачем був [PERSON] , який не знав та не міг знати про наявність спору між подружжям, так як не був стороною справи. Далі, [PERSON] через два роки купила квартиру в [PERSON] (добросовісного набувача) достеменно знаючи, що майно перебувало в особистій власності [PERSON] , а [PERSON] не оскаржувала судове рішення більше трьох років. З огляду на все вище зазначене, вважає, що позовна заява [PERSON] не підлягає до задоволення, виходячи з того, що позивачка не є власником майна, яке просить витребувати у свою власність; відповідачка набула майно за дійсним договором, який не був оскарженим та підстав для його оскарження немає; [PERSON] є законним власником майна, набула його добросовісно та без будь-яких порушень; у вину [PERSON] не може бути поставлене скасування судового рішення через 7 років після набуття нею права власності на майно від іншого власника. На підставі наведеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у справі №344/9762/16-ц у повному обсязі. 08.08.2023 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, [PERSON] подав до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що він проти позову заперечує. Квартиру він продав законно на підставі рішення суду, яким майно було передано у його власність. Рішення суду винесене 16.11.2006 року. За рішенням суду він оплатив кошти [PERSON] у повному обсязі. [PERSON] точно знала про винесене судове рішення, так як отримала на свій рахунок кошти згідно з рішенням суду. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що він проживає у спірній квартирі з 2006 року. Зазначене не відповідає дійсності, адже у спірній квартирі він не проживав з 2001 (орієнтовно) до грудня 2009 року. Саме [PERSON] виписала [PERSON] з квартири та почала процес про розлучення. Так як він мав мати місце прописки (та проживання), [PERSON] прописався на [ADDRESS] (квартира його батька) і був там зареєстрований до моменту купівлі [PERSON] квартири, що є предметом спору. [PERSON] зареєстрований у цій квартирі лише з 23.12.2009 року, тобто уже після того, як [PERSON] набула право власності на майно і лише з метою забезпечення прилаштування його дітей до дитячого садка та школи. Також [PERSON] зазначається, що неможливо обґрунтовувати свої позовні вимоги лише посиланням на скасування судового рішення через 9 років після його винесення без дослідження інших доказів та повного встановлення обставин справи. Просить відмовити в позові [PERSON] в повному обсязі. 30.10.2023 року представником відповідача [PERSON] подано до суду заяву про застосування позовної давності. Представник позивача в судовому засіданні просив позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав наведених у відзиві. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, [PERSON] в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову. Третя особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився. Суд,\~ дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, судом встановлено що 24.07.1993 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про одруження, Серія [NUMBER] від 22.05.1996 року (т.1 а.с.129). 30.07.1993 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.134). 23 березня 1994 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.131). 11.11.1994 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с.135-136). 26.11.1994 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.132-133).\~ Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 20 квітня 2000 року № 178 надано дозвіл [PERSON] об`єднання двох викуплених квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] та присвоїти реконструйованій квартирі [ADDRESS] . Обласному бюро технічної інвентаризації оформити право власності на кв. [ADDRESS] після її реконструкції (а.с.7). 29 травня 2000 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.6). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.11.2006 року №2-22/2006 р. в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення з жилого приміщення квартири [ADDRESS] відмовлено. Позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в сумі 29 295,00 грн. З метою забезпечення виконання рішення суду в цій частині накладено арешт на поточний рахунок [PERSON] № [NUMBER] в Івано-Франківському територіальному управлінні АКІБ «Укрсиббанк». В задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні її права власності на квартиру [ADDRESS] та виселення відповідачів з даної квартири відмовлено (а.с.8-9). Постановою головного державного виконавця накладено арешт на кошти [PERSON] , в межах суми 29 295 грн., згідно виконавчого листа №2-22. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] від 30.04.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.130). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2009 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Із зазначеного договору встановлено, що вищевказана квартира належить продавцеві на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 25.01.2007 року Кочан М.В. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, за реєстровим №32-Д (т.2 а.с.59). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Івано-Франківського ОБТІ від 28.05.2009 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 1538/14.05.2009 року приватний нотаріус Кочан М.В. на праві приватної власності, в розмірі частки 1/1, належить чотирьохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.60).\~\~ 19.06.2009 року розпочато будинкову книгу для прописки громадян, що проживають у буд. [ADDRESS] (т.2 а.с.42). Так, із копії зазначеної будинкової книги для прописки громадян вбачається, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2009 року домовласником є [PERSON] . (т.2 а.с.4) 23.12.2009 року у вказаній квартирі зареєстрований [PERSON] 30.12.2009 року також були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 08.06.2016 року були зняті з місця проживання (т.2 а.с.44-45) та 08.09.2016 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] \~ були зареєстровані у вказаній вище квартирі (т.2 а.с.44-47). Ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.12.2015 року рішення Івано-Франківського міського суду від 16.11.2006 року залишено без змін (справа №0907/2-22/2006) (а.с.10-11). Згідно ухвали Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.05.2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.11.2006 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.12.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.12-14). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.08.2016 року за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1538, виданий 14.05.2009 року, видавник: Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. зареєстровано право приватної власності на чотирьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 941817026101 (т.1 а.с.15-18). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07.11.2017 року зупинено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] , про\~ витребування майна (квартири) з чужого незаконного володіння до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 344/7140/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення та за зустрічним позовом [PERSON] до\~ [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, за позовом третьої особи, яка пред`явила самостійні вимоги, - [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності на виселення. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.10.2022 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення\~ відмовлено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відмовлено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на квартиру відмовлено (т.2 а.с.16). Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07.03.2023 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року в оскаржуваній частині змінено, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій оскаржуваній хчастині рішення суду залишити без змін. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 24 липня 1993 року. Шлюб розірвано 07 липня 2003 року. У шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали дві квартири, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та кв. [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 20 квітня 2000 року № 178 надано дозвіл на реконструкцію та об`єднання вищезазначених квартири в одну. 29 травня 2000 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Спірна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на час звернення до суду [PERSON] з вимогами про поділ майна перебувала у спільній власності подружжя. Зазначені обставини стронами не оспорюються. 23.01.2007 року на підставі рішення суду, справа 2-22/2006 р. за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу квартири 32-Д від 25.01.2007 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири 1538 від 14.05.2009 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В той же час, ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.05.2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області справа 2-22/2006 р. від 16.11.2006 року скасовано. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved