Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Позивач мотивував\~свої вимоги\~тим,\~що [INFO] \~померла його\~мати [PERSON] .\~На день\~її смерті\~відкрилася спадщина,\~яка складається\~з житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] є спадкоємцем після смерті матері першої черги за законом. Він не подав вчасно заяву у нотаріальну контору про прийняття спадщини, оскільки існував та був чинним заповіт матері [PERSON] на ім`я брата [PERSON] . Пізніше, позивач виявив, що в книзі реєстрації заповітів, яка зберігалася в Поповецькій сільській раді Барського району, підпис матері [PERSON] був підроблений та не відповідав її справжньому підпису. В 2020 році позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Рішенням суду від 24.05.2023 року визнано недійсним заповіт, який був складений 01.08.2014 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчений секретарем виконкому Поповецької сільської ради Барського району Вінницької області, зареєстрований в реєстрі за № 65. Таким чином, позивач вважає, що після визнання недійсним заповіту на ім`я [PERSON] у нього виникло право на прийняття спадщини після смерті матері за законом, і він пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин. А тому, [PERSON] звернувся до суду з позовом та просить визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . \~ \~ \~ \~У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Невольчук С.П. позовні вимоги підтримали з підстав, що викладені у позовній заяві. Суду [PERSON] пояснив, що після смерті матері до спірного будинку відразу перейшли проживати [PERSON] з дружиною [PERSON] . Позивач просив їх дати йому 40 соток городу. Вони відмовили. Почали відразу там хазяйнувати. Про заповіт на [PERSON] він дізнався через 2-3 місяці після смерті матері. Спочатку був заповіт на позивача. Де він подівся позивачу не відомо. Пізніше був заповіт на [PERSON] . Позивач думав, що буде все добре і він поділить спадщину з братом по мирному. Тому не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Пізніше, позивач виявив у сільській раді, що підпис матері [PERSON] був підроблений та не відповідав її справжньому підпису. В 2020 році позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Рішенням суду від 24.05.2023 року визнано недійсним заповіт [PERSON] на ім`я [PERSON] . Після цього у нього з`явилися законні підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`являвся, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, про що свідчать матеріали справи, причину неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав, відзиву на позовну заяву не надіслав, заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження не надіслав, у зв`язку з чим, зі згоди позивача та на підставі ст. ст. 223 ч. 4, 280, 281 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та постановити заочне рішення, на підставі наявних доказів. Враховуючи згоду позивача, суд вважає необхідним розглянути справу без участі відповідача та ухвалити відповідно до ст. 280-282 ЦПК України заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , та її представник адвокат Мурис О.А. у судовому засіданні проти вимог позивача заперечили. Суду пояснила, що вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.06.2022 року за реєстром № 168, на який претендує позивач [PERSON] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняв її син [PERSON] . Після смерті свекрухи всі знали, що вона заповіла все майно [PERSON] . Він вчасно подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Після смерті матері він ще жив у спадковому будинку, підтримував його. Всі про це знали. Коли чоловік помер, [PERSON] оформила спадщину після його смерті та набула права власності на спірний будинок. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] неодноразово казала, що заповіла своє майно сину [PERSON] , оскільки він її доглядав та все допомагав. Свідок [PERSON] суду пояснив, що бачив заповіт [PERSON] на ім`я [PERSON] . \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення позивача, третю особу, свідків, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Так, [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть. Родинні стосунки [PERSON] з [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження позивача. На день\~смерті [PERSON] \~відкрилася спадщина,\~яка складається\~з житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] позивач [PERSON] не звертався. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , нотаріусом не виносилася. Згідно даних заповіту від 01.08.2014, який посвідчений секретарем виконкому Поповецької сільської ради за реєстром № 65, [PERSON] заповіла усе своє майно сину [PERSON] . Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 24.05.2023 року визнано недійсним заповіт, який був складений 01.08.2014 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчений секретарем виконкому Поповецької сільської ради Барського району Вінницької області, зареєстрований в реєстрі за № 65. [PERSON] помер [INFO] . Спадщину після його смерті прийняла дружина [PERSON] , та отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.06.2022 року за реєстром № 168, на підставі якого набула права власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з положеннями статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. За загальним правилом, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Рішення обґрунтовується лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку та досліджені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовані вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16 та у постановах Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 198/476/16-ц, від 12 лютого 2018 року у справі № 712/656/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 592/9058/17-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц. Судом встановлено, що шестимісячний строк для прийняття спадщини після померлої [PERSON] сплинув 16 липня 2016 року. До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] позивач [PERSON] не звертався взагалі. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , нотаріусом не виносилася. Встановивши, що позивач із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після матері не звертався і рішення з цього приводу нотаріусом не приймалось, суд дійшов висновку, що за відсутності доказів щодо врегулювання спору у досудовому порядку, зокрема шляхом звернення до спадкоємця, який прийняв спадщину для надання згоди на подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, за відсутності постанови нотаріуса про відмову їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, відсутні підстави вважати порушеними його спадкові права, а отже позовні вимоги про визначення додаткового строку для подання ним заяви про прийняття спадщини є передчасними та необґрунтованими. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За встановлених обставин позов задоволенню не підлягає. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed