Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

22 лютого 2022 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Позивач прохав усунути йому перешкоди та визнати [PERSON] , [INFO] , особою, яка втратила право користування житловим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS] . Посилаючись на те, що відповідачка [PERSON] є колишньою дружиною, шлюб розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18 вересня 2019 року по цивільній справі №645/4425/19. [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] не проживає з 08 травня 2019 року, коли остаточно виїхала з належного житлового приміщення. При цьому особисті речі відповідачки та належне їм майно у житловому будинку відсутні. Час виїзду [PERSON] з житлового будинку підтверджується рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18 вересня 2019 року про розірвання шлюбу по цивільній справі №645/4425/19, в тексті якого зазначено про окреме проживання з 08 травня 2019 року. Донька [PERSON] , [INFO] , залишається мешкати разом з батьком. В рішенні також має місце посилання на визнання вказаного факту з боку [PERSON] . Після розірвання шлюбу відповідачка з дочкою [PERSON] не спілкується, ніяких відносин не підтримує. Відповідачка не проживає у вищезазначеному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, що відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України є підставою для визнання її особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Жодних перешкод для проживання [PERSON] в зазначеному вище житловому будинку позивач не створював. У зв`язку з тим, що [PERSON] добровільно не знімається з реєстрації, а наявність реєстрації відповідачки в зазначеному вище житловому будинку порушує його права як власника на користування належним нерухомим майном, виникла необхідність звернення з цим позовом до суду. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Сілантьєва Е.С. від 23 лютого 2022 року відкрито провадження за правилами загального провадження. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Тімошенко Н.В. від 23.09.2022 року дана цивільна справа прийнята до провадження відповідно до розпорядження голови Верховного суду від 8.03.2022 року № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану». \~ \~ \~ \~Позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутності. \~ \~ \~ \~Відповідачка в судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про слухання справи. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у її задоволенні. Згідно ст.\~41\~Конституції України та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК). Відповідно до ч. 1ст.\~383\~ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб. У відповідності до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.71,72,116,156\~ЖК УРСР стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1ст.\~214\~ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що інформація про реєстрацію місця проживання відповідачки [PERSON] , [INFO] за адресою позивача відсутня. Відповідно до ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у раз і відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ч. 1ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання. Суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення; втрата права користування житловим приміщенням є наслідком відсутності члена сім`ї власника за місцем реєстрації. При вирішенні зазначеного спору суд також приймає до уваги правову позицію, яка викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі N 754/613/18-ц, провадженні N61-1634св19, де Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справ, щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, щодо суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі з`ясувати, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, визнання втративши права користування житловим приміщенням має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Касаційний цивільний суд погодився з позицією суду першої інстанції про те, що позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка наслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Згідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Проте належних та допустимих доказів вчинення відповідачкою дій, які б чинили позивачу перешкоди у користуванні або розпорядженні їх власністю, останнім також суду не надані, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, вважає, що у позові про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням слід відмовити. Як вбачається із ч. 1ст.\~141\~ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання щодо судового збору, суд враховує, що у позові відмовлено, а тому судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed