Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-04 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати списання АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів у сумі 398, 70 грн з його карткового рахунку незаконними, зобов`язати банк перерахувати списані грошові кошти на картковий рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», визнати внесення відомостей про нього у Реєстр боржників незаконними, зобов`язати банк вилучити всі відомості про нього з Реєстру боржників, зобов`язати банк опублікувати у засобах масової інформації про незаконність внесення його даних до Реєстру боржників, стягнути з банку компенсацію моральної і матеріальної шкоди у розмірі 1, 00 грн і сплачений судовий збір у розмірі 1 100, 00 грн. В обґрунтування вказано, що 26 лютого 2019 року позивач у відділенні банку по просп. Свободи, буд. 3 в м. Ужгород відкрив картковий рахунок № [NUMBER] та поповнив його на 500, 00 грн. У подальшому, наступного дня, для активації картки здійснив покупку на 105, 00 грн і розрахувався виданою у банку карткою «Універсальна». Згодом поповнив картковий рахунок ще на 200, 00 грн, щоб здійснити онлайн платіж за послуги Інтернет-провайдера. Однак розрахуватися не зміг, оскільки внесених грошових коштів на картковому рахунку не виявилося: грошові кошти були списані банком у погашення незрозумілої для позивача заборгованості. Оскільки жодних судових рішень, на виконання яких могли б списуватися належні йому грошові кошти, немає, як власне і немає укладених між ним і банком кредитних договорів, як до перейменування банку, так і після цього, тому подібні дії він вважає неправомірними. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 10 січня 2024 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 вересня 2023 року, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 18 січня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями /а. с. 20-21, 26, 28-29/. 18 січня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду справи у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін у судове засідання /а. с. 30-31/. Згідно з частиною першою ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено частиною сьомою ст. 178 Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 26 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк», де банк відкрив банківський рахунок і видав для користування картку «Універсальна» № [NUMBER] , строком дії до листопада 2022 року як платіжний засіб. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до положень частини першої, другої, п`ятої ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Вимогами позову є визнання незаконним списання АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів у сумі 398, 70 грн з карткового рахунку позивача № [NUMBER] , зобов`язання банку перерахувати списані грошові кошти на картковий рахунок № [NUMBER] , визнання незаконними внесення відомостей про позивача у Реєстр боржників, зобов`язання банку вилучити всі відомості про нього з Реєстру, зобов`язання банку опублікувати у засобах масової інформації про незаконність внесення його даних до Реєстру боржників, стягнення з банку компенсацію моральної і матеріальної шкоди у розмірі 1, 00 грн. Позивач стверджує, що йому стало відомо про внесення відомостей про нього банком до Реєстру боржників, що також перешкоджає отриманню грошових коштів для фінансування підприємницької діяльності та на власні потреби, у чому неодноразово він впевнювався після звернення у банківські установи щодо фінансування бізнес-проєктів та надання грошових коштів на власні потреби. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до положень частини третьої ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що передбачено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Тобто сторона позивача не скористалась своїм правом та не виконала свій обов`язок, що полягає у поданні доказів. При дослідженні судом доказів, він має за мету одержання необхідного їх обсягу, для вирішення справи висновку про їх реальне існування, проте такого реального існування судом при розгляді даної справи встановлено не було. Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню. Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за захистом до суду. Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки. Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити. Згідно з частиною першою статті 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Проте, ініціюючи перед судом питання про витребування документів (судові рішення, нотаріальні приписи, чинні кредитні договори, тощо) у банку, заявник не вказав у своїй заяві на обставини, які б свідчили про неможливість отримати копії таких матеріалів самостійно як клієнтом банку, споживачем послуг, які надає останній. Тому таке клопотання позивача є невмотивованим. Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. Обов`язок довести факт завдання шкоди, того, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права покладається на позивача. За положеннями ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях; суд приймає до уваги докази, які відповідають принципам належності, допустимості, достатності і достовірності. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не є обґрунтованим, тому не може бути задоволений судом. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed