Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-03 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. 21.02.2022\~року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний онкологічний центр» Одеської обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимоушеного прогулу, якою просить: - визнати наказ Комунального некомерційного підприємства Одеський обласний онкологічний диспансер Одеської обласної ради №4-ВД від 27.01.2022 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] » незаконним; - зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство Одеський обласний онкологічний диспансер Одеської обласної ради скасувати № 4-ВД від 27.01.2022 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] »; - зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство Одеський обласний онкологічний диспансер Одеської обласної ради виплатити [PERSON] , середньомісячну заробітну платню за увесь час вимушеного прогулу у розмірі 25 907,63 (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот сім гривень 63 копійки)»; - допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць у розмірі 16 714,60 грн - стягнути з відповідача усі понесені витрати. Позовні вимоги [PERSON] обгрунтувала тим, що працює постійно у КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради з 2002 року по теперішній час (наразі на посаді «медсестри блоку радіонуклідного забезпечення» відділення внутрішньопорожнинної променевої терапії). Середньомісячна заробітна плата за останні 6 місяців складає 106221,35 грн. 31.01.2022 року о 14:00 год їй було вручено повідомлення щодо необхідності щеплення від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-GoV-2. У той же день, 31.01.2022 року, їй було вручено наказ №4-ВД від 27.01.2022 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] » з 01.02.2022 року «на час відсутності щеплення проти СОVID-19, до моменту проведення щеплення і пред`явлення відповідних підтверджуючих документів, без збереження заробітної платні». Підставою для такого наказу є наказ МОЗ від 04.10.2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», розпорядженням генерального директора Полясного В.О. З жодним розпорядженням генерального директора Полясного В.О. позивач ознайомлена не була. Позивач вважає, що не підпадає під категорію працівників, які мають бути відсторонені від роботи без збереження заробітної плати, вона отримала копію повідомлення та наказу, поставила відмітку «не згодна» із власним підптсом, датами та часом отримання. Позивач не погоджується із оскаржуваним наказом, вважає його незаконним та таким, який підлягає негайному скасуванню, оскільки він грубо порушує основоположне конституційне право позивача на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею. Жодним законом не встановлено ані правові умови проведення компанії з вакцинопрофілактики від COVID-19, ані обов`язковості таких щеплень для певних категорій громадян. Зокрема Розділ IV Календаря щеплень «Щеплення, які проводяться на ендемічних і ензоотичних територіях та за епідемічними показаннями» не містять щеплення для профілкатики від COVID-19. Відповідач, вручивши позивачу копію наказу №4-ВД від 27.01.2022 року, який містить необхідність подання перелічених в ньому документів та відсторонивши її від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19, фактично поклав на неї обов`язок вчинити дії, які не визнані державою як примусові. Чинне законодавство надає право позивачу вільно обирати заклад охорони здоров`я, лікаря та вид вакцини. Позивач не відмовлялась і не ухилялась від вакцинації від COVID-19. Покладення постановою КМУ №1236 на ОООД обов`язку відстороняти від роботи без збереження заробітної плати працівника, який працює у комунальному закладі охорони здоров`я, у тому числі як працівники приватних закладів охорони здоров`я не мають такого обов`язку, покладеного державою, на думку позивача має ознаки дискримінації. 18.04.2022 року відповідач КНП «Одеський\~обласний онкологічний\~диспансер» ООР реалізував своє право на подачу відзиву на позов, яким позов [PERSON] не визнав, просив відмовити у його задоволенні, з наступних підстав: 1) Статтею 12\~Закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб»\~та статтею\~27\~Закону України\~«Про забезпечення\~санітарного та\~епідемічного благополуччя\~населення» в\~Україні обов`язковими\~є профілактичні\~щеплення.\~При цьому\~передбачається,\~що працівники\~окремих професій,\~виробництв та\~організацій,\~діяльність яких\~може призвести\~до зараження\~цих працівників\~та поширення\~ними інфекційних\~хвороб,\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням\~також проти\~інших відповідних\~інфекційних хвороб. У разі\~відмови або\~ухилення від\~обов`язкових профілактичних\~щеплень,\~ці працівники\~відсторонюються від\~виконання зазначених\~видів робіт\~(ст.12\~Закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб»).\~Перелік професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням\~проти інших\~відповідних інфекційних\~хвороб,\~встановлюється Міністерством\~охорони здоров`я\~України (ст.12\~Закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб»).\~31\~січня 2022\~року набув\~чинності наказ\~МОЗ від\~30.11.2021\~року №2664\~«Про затвердження\~Змін до\~Переліку професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням,\~який розширює\~перелік організацій,\~представники яких\~підлягають обов`язковій\~вакцинації проти\~СОVID-19.\~Згідно з\~цим наказом\~до списку\~тих,\~хто підлягає\~обов`язковій вакцинації\~проти СОVID-19,\~встановленого Урядом,\~з метою\~запобігання поширенню\~коронавірусної хвороби\~додаються працівники:\~-\~органів місцевого\~самоврядування;\~-\~закладів охорони\~здоров`я державної\~та комунальної\~власності;- комунальних підприємств, установ та організацій. Таким чином, відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» сестра медичного стаціонару з радіонуклідної діагностики Лабораторної радіонуклідної діагностики відділення внутрішньо-порожнинної променевої терапії КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер «Одеської обласної ради» Літова Н.М. підлягає обов`язковій вакцинації проти СОVID-19. 2) позивача було попереджено за два календарні місяці до прийняття рішення про відсторонення від роботи, таке попередження здійснювалось відповідачем, його посадовими особами, ще у листопаді 2021 року на зборах трудового колективу, зборах структурного підрозділу. Про необхідність вакцинації Позивача було повідомлено письмово та завчасно. Однак, позивачем проставлено дату ознайомлення з повідомлення 31.01.2022 року. Відділом організаційної, правової та кадрової роботи, знаючи категоричну позицію позивача про відмову від вакцинації, було зарезервовано номер наказу КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради» про відсторонення позивача від роботи 01.02.2022 року. 27.01.2022 року ще раз попереджено про необхідність проходження обов`язкового щеплення до 31.01.2022 року. Однак, 31.01.2022 року до відділу організаційної, правової та кадрової роботи документи, що підтверджують вакцинацію не надійшли. Керівником КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради» було підписано 31.01.2022 року наказ №4-ВД від 27.01.2022 року та вказаний наказ невідкладно доведений Позивачу. Також, до КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради» від [PERSON] надійшло дві заяви, а саме: заява про неприпустимість порушення законодавства про працю» №б/н від 31.01.2022 року та заява про відмову від ризикового медичного втручання» №б/н від 31.01.2022 року, відповіді на які надані відповідачем невідкладно, та які вичерпно пояснюють позицію відповідача у спірному питанні. 3) на вимогу КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради», позивачкою не\~надано доказів\~наявності у\~неї протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (форма № 028-1/о), або сертифікат щеплення проти COVID-19. Статтею ст. 46 КЗпП України передбачена можливість відсторонення працівників від роботи власником в інших випадках, передбачених законодавством. Частиною 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачене відсторонення працівників певних організацій від роботи у разі відмови або ухилення таких працівників від обов`язкових профілактичних щеплень. При цьому відповідно до п. 416 Постанови №1236 на керівників установ покладений обов`язок забезпечити, зокрема, відсторонення від роботи працівників обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». За таких обставин індивідуальне право (інтерес) відмовитися від обов`язкового профілактичного щеплення при збереженні обсягу права на працю, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, інших працівників Підприємства, які провели у встановленому державою порядку обов`язкове профілактичне щеплення. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3,27 та 49 Конституції України. Вимога про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою та такою, що грунтується на Законі. Таким чином, Відповідач вважає, законною та обґрунтованою вимогу про обов`язковість вакцинації Позивачки, а її відсторонення правомірним та обгрунтованим та таким, що має виключний характер, у зв`язку із необхідністю захисту працівників та пацієнтів Відповідача, які є, в силу специфіки діяльності Підприємства, найбільш схильними до зараження коронавірусом. 17.09.2022 року представник позивача [PERSON] адвокат Валах В.В. подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, якою просила: - зобов`язати Комунальне некомерціне підприємство Одеський обласний онкологічний диспансер Одеської обласної ради виплатити [PERSON] середньомісячну заробітну плату за увесь час вимушеного прогулу у розмірі 25\~907, 63 грн. В обгрунтування заяви про зібльшення позовних вимог, [PERSON] зазначила наступне: 16.03.2022 року відповідач видав наказ №201-к «Про дозвіл приступити до роботи [PERSON] », відповідно до якого [PERSON] допущено до роботи з 16.03.2022 року. З огляду на викладене, позивач розрахувала остаточно позовні вимоги про стягнення середньомісячної заробітної плати за увесь час вимушеного прогулу. 24.06.2022 року до суду від представника позивача [PERSON] адвоката Валах В.В. надійшла відповідь на відзив, обгрунтована наступним. Стосовно посилання\~Відповідача на\~ст.\~12\~закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб»\~та ст.\~27\~закону України\~«Про забезпечення\~санітарного та\~епідемічного благополуччя\~населення» із\~власним висновком\~Відповідача про\~те,\~що Позивачка\~підлягає обов`язковій\~вакцинації від\~COVID-19,\~наполягаємо на\~висновку про\~те,\~що «Як\~вбачається з\~наведених законів\~та підзаконних\~актів,\~жоден з\~них не\~встановлює ані\~правові умови\~проведення кампанії\~з вакцинопрофілактики\~від COVID-19,\~ані обов`язковість\~таких щеплень\~для певних\~категорій громадян.\~Зокрема,\~Розділ IV\~Календаря щеплень\~«Щеплення,\~які проводяться\~на ендемічних\~і ензоотичних\~територіях та\~за епідемічними\~показаннями» не\~містять щеплення\~для профілактики\~від COVID-19\~».\~Відповідачем до\~відзиву не\~додано жодного\~доказу про те,\~що Відповідач\~належним чином\~повідомляв Позивача\~про можливість\~відсторонення.\~У матеріалах\~справи є\~лише повідомлення\~б/н\~б/д,\~яке були\~отримано Позивачкою\~31.01.2022\~року,\~що підтверджується\~її власним\~підписом із\~датою.\~Це свідчить\~про порушення\~Відповідачем порядку\~відсторонення від\~роботи,\~передбаченого чинним\~трудовим законодавством,\~тобто Позивача\~не було\~повідомлено завчасно\~про те,\~що у\~Відповідача є\~намір її\~відсторонити від\~роботи.Стосовно посилання Відповідача на Постанову КМУ №1236, то позиція Позивачки була обґрунтована у позовній заяві. 04.03.2024 року представник відповідача [PERSON] надав суду заяву (додаткові письмові пояснення) згідно яких зазначив, що в постанові Верховного Суду №130/3548/21 йде мова про працівника, який не взаємодіє з людьми. У даному випадку, [PERSON] займає посаду медичної сестри з радіонуклідної діагностики, яка згідно посадової інструкції вводить радіоактивні препарати хворому для діагностики обстеження хворого. Отже, всі хворі та пацієнти знаходились під загрозою зараження на COVID-19. Також зауважив на тому, що позивач умисно затягувала судовий розгляд, для підвищення компенсації за вимушений прогул. Просив розглянути справу за наявними матеріалами, без його участі. ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі. Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2022 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2022 року: зупинено провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради, про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу, до закінчення перегляду в касайному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі №130/3548/21. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08 травня 2023 року: поновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради, про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення невиплаченої зарплати за час вимушеного прогулу. ІІІ. Позиції сторін. У судове засідання 04.03.2024 року сторони не з`явились, були повідомлені про дату. час та місце розгляду справи належним чином, що підтверджується довідками про доставку судових повісток на їх електронні адреси. Матеріали справи містять заяви від сторін про подальший розгляд справи у їх відсутність, за наявними матеріалами. З`явившись на попередні судові засідання, представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив. Додатково зазначила наступне: 1) на рівні закону обов`язковість щеплення не встановлена; 2) лише законом може бути внесено зміни до календаря щеплення, шляхом додавання щемплення на «COVID-19», чого зроблено не було; 3) медичні втручання заборонені Конституцією України; 4) порушено порядок діловодства, зокрема позивача повинні були попередити завчасно, однак в день наказу її повідомили, що вона відсторонена. В матеріалах справи відсутні докази ухилення або відмови позивача від щеплення. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Протягом розгляду справи, судові засідання відкладались: за клопотаннями сторін про відкладення розгляду справи; у зв`язку із наданням сторонами доказів; у зв`язку із повітряною тривогою; у зв`язку із занятістю судді в іншому судовому процесі; також, судом було зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касайному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі №130/3548/21. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Вивчивши обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши і оцінивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає що позов [PERSON] слід задовольнити, з огляду на наступне. Судом встановлено,\~що [PERSON] працює у КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради з 2002 року по теперішній час, на посаді «медсестри блоку радіонуклідного забезпечення» відділення внутрішньопорожнинної променевої терапії. Наказом генерального директора КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради за № 4-ВД від 27.01.2022 р., [PERSON] було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, на час відсутності щеплення проти «COVID-19», до моменту проведення щеплення», з 01 лютого 2022 року. Підставою для видання наказу стало: стаття 46 КЗпП України, ч.2\~ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»,\~п. 41 - 6\~постанови КМУ від 09.12.2020 р. № 1236, наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 р. № 2153, розпорядження генерального директора [PERSON] . Згідно Повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти «COVID-19» від 31.01.2022 року, генеральний директор [PERSON] повідомляє [PERSON] , що з 01.02.2022 року на період дії карантину, установленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників закладу охорони здоров`я. На підставі наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням»\~від 04.10.2021\~р.\~№ 2153 та пункту 46-6 постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, просить до 31.01.2022 року включно надати документ, який підтверджуватиме профілактичне щеплення проти COVID-19, наприклад: - документ, який підтверджує, що вона отримала повний курс вакцинації або однуидозу дводозної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених дія використання в надзвичайних ситуаціях; - міжнародний внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифакт), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях. Попереджено, що якщо до 31.01.2022 року [PERSON] не надасть одного із зазначених документів, 01.02.2022 року її відсторонять від роботи без збереження заробітної плати, на підставі ст. 46 КЗпП та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-III. Наведене Повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти «COVID-19» від 31.01.2022 року містить підпис [PERSON] з відміткою «не згодна», отримала повідомлення 31.01.2022 року (14:00). Наказом генерального директора КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради за № 4-ВД від 16.03.2022 р. за №201-к, згідно наказу МОЗ України від 25.02.2022р. №380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони України від 04 жовтня 2021 року №2153», [PERSON] сестрі медичній стаціонару з радіонуклідної діагностики дозволено 16.03.2022 року приступити до своїх функціональних обов`язків сестри медичного стаціонару радіонуклідної діагностики, з оплатою згідно штатного розкладу та тарифікаційного списку. Підстава: МОЗ №230 від 25.02.2022 року. Згідно Акту від 11.11.2021 року, наданого представником відповідача під-час судового розгляду, комісія у складі: фахівця із взаємодії з районами в напрямку диспансерного нагляду [PERSON] , завідувачки відділення внутрішньо-порожнинної променевої терапії з лабораторією радіонуклідної діагностики та терапії [PERSON] , сестри медичної старшої [PERSON] , начальника відділу організаційно-правової, кадрової роботи [PERSON] склали цей акт про те, що 11 листопада 2021 року сестра медична стаціонару з радіонуклідної діагностики [PERSON] відмовилась надавати пояснення, чому не робила щеплення від короновірусної хвороби 2019 (COVID-19), згідно з Міжнародними медико-санітарними правилами. Стаття 15\~ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до частини першоїстатті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16\~ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч. 2\~ст. 416 ЦПК України\~у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. За змістом пункту 1\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі\~Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивача, підпадають під дію статті 8 Конвенції. Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібнимі пропорційнимцій меті(необхідниму демократичномусуспільстві),тобто,чи євін уситуації конкретноїлюдини найменшобтяжливим засобом,що дозволяєдосягнути визначеноїв пункті2статті 8мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв. У даному випадку, позивач працює у КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради з 2002 року по теперішній час, на посаді «медсестри блоку радіонуклідного забезпечення» відділення внутрішньопорожнинної променевої терапії. Наказом від 27 січня 2022 року роботодавець відсторонив її від роботи з 01 лютого 2022 року, до надання підтверджувального документа про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 або копії медичного висновку про наявність протипоказань до такої вакцинації. Застосування приписів законодавства України не має призводити до незаконного та непропорційного втручання у права учасників цивільних, зокрема трудових, правовідносин. Медична допомога\~діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику та лікування у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами (абзац п`ятий частини першої статті 3 Закону України № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі\~Закон № 2801-XII) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). За змістом пункту «б» частини першої статті 10 Закону № 2801-XII громадяни зобов`язані у передбачених законодавством випадках робити щеплення. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (друге речення частини другої статті 30 цього Закону). Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта. Медичне втручання, пов`язане з ризиком для здоров`я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування методів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров`я пацієнта іншими методами неможливе (частини перша та друга статті 42 Закону № 2801-XII). Статтею 284 ЦК України передбачено, що надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла чотирнадцяти років, провадиться за\~її згодою. Повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування. Статтею 43 Закону № 2801-XII визначено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта. Частиною шостою статті 12 Закону України\~№ 1645-ІІІ\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб» (далі\~Закон № 1645-ІІІ) також передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за\~їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження\~засвідчити це актом у присутності свідків. Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар\~надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими. Частиною першою\~статті 46 КЗпП України\~передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і\~Конституція України\~(статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV «Перехідні положення»). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках\~також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійнихспілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року №12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21\~КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази ПрезидентаУкраїни,\~декрети і постанови Кабінету Міністрів України,\~прийняті в межах їх повноважень та відповідно до\~Конституції України\~і законів України. У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі\~№ 1-14/2020(230/20)\~за конституційним поданням Верховного Суду, Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених\~Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися\~виключно законом\~актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого\~обмеження підзаконним актом суперечить\~статтям\~1,\~3,\~6,\~8,\~19,\~64\~Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини). Відповідно до абзацу другого частини четвертої\~статті 4 Цивільного кодексу України\~якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього\~Кодексу\~або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього\~Кодексу\~або іншого закону. Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону № 2801-XII громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Закон № 1645-ІІІ\~визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. За\~статтею 1 Закону № 1645-ІІІ\~протиепідемічні заходи\~це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій. Стаття 11 цього Закону\~визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Частиною першою cтатті 12\~Закону № 1645-ІІІ\~передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлю, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі\~відмови\~або\~ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень\~у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ). У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Профілактичні щеплення проводяться\~після медичного огляду особи\~в разі\~відсутності у неї відповідних медичних протипоказань\~(речення перше частини шостої\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі\~Положення про МОЗ), затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267\~(в редакції\~постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення). Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153, який набрав чинності 08 листопада 2021 року, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі\~Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. В подальшому\~наказами МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393, який набрав чинності 09 грудня 2021 року та\~№ 2664\~від 30 листопада 2021 року, який набрав чинності 31 січня 2022 року перелік № 2153 було доповнено пунктами 46, відповідно до яких у Перелік увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83 (об`єкти державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави) та 79, згідно з якими до Переліку увійшли працівники органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, комунальних підприємств, установ та організацій. Наказом МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до\~Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»\~з подальшими змінами. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096\~постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які\~відмовляються\~або\~ухиляються\~від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19\~відповідно до\~статті 46 КЗпП України, частини другої\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ\~та частини третьої\~статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої\~статті 94 КЗпП України, частини першої\~статті 1 Закону України «Про оплату праці»\~та частини третьої\~статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372\~внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 1236, зокрема на період воєнного стану: фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19; фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану; пункт 41-6\~постанови\~№ 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану». Указане вище свідчить про те, що після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19. Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону «України № 4004-XII «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі\~Закон № 4004-XII) та\~Інструкції № 66 «Про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи та іншої діяльності», затвердженої наказом МОЗ від 14.04.1995 року неохоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням\~від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки\~Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096\~передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до\~статті 46 КЗпП України, частини другої\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб»\~і частини третьої\~статті 5 Закону України «Про державну службу». Наказом МОЗ від 25 лютого 2020 року № 521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19. 11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19. Постановою від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(далі\~Постанова № 211) Кабінет Міністрів України в межах усієї території України встановив карантин на період з 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників). Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року № 215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211»\~назву і текст Постанови №211 викладено в новій редакції. У подальшому, з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції\~постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року №641, від 9 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104,\~від 21 квітня 2021 року № 405,\~від\~16 квітня 2021 року № 611,\~від 11 серпня 2021 року № 855,\~від 22 вересня 2021 року № 981,\~від 15 грудня 2021 року № 1336,\~від 23 лютого 2022 року № 229,\~від 27 травня 2022 року № 630,\~від 19 серпня 2022 року № 928,\~від 23 грудня 2022 року № 1423 карантин неодноразово продовжувався (останнього разу\~до 30 квітня 2023 року). Вказані постанови встановлювали низку карантинних заходів та обмежень, суворість яких визначалася з огляду на епідемічну ситуацію в державі та її окремих регіонах. 24 грудня 2020 року МОЗ видало наказ № 3018, яким затвердило «Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021 - 2022 роках» (далі\~Дорожня карта). З початку реєстрації випадків коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні, станом на грудень 2020 року, було зареєстровано 821 947 підтверджених випадків коронавірусної хвороби COVID-19 (показник захворюваності склав 2158,2 на 100 тис. населення). На той час одужали від коронавірусної хвороби COVID-19 423 704 людини. За час спостереження зареєстровано 13 733 летальних випадків серед людей з підтвердженим діагнозом коронавірусної хвороби COVID-19 (летальність склала 1,7%). Дорожня карта передбачала, що імунізація населення безпечною та ефективною вакциною проти коронавірусної хвороби COVID-19 є найважливішим компонентом стратегії Уряду України в подоланні гострої фази пандемії коронавірусної хвороби COVID-19. Загальною метою здійснення масової вакцинації населення стало припинення поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні. Виконання заходів Дорожньої карти мало на меті досягнення таких цілей: скоротити тягар смертей, пов`язаних з коронавірусною хворобою COVID-19; скоротити тягар ускладнень для здоров`я, пов`язаних з коронавірусною хворобою COVID-19. Основним завданням Дорожньої карти протягом 20212022 років стало охоплення вакцинацією проти коронавірусної хвороби COVID-19 не менше 50% населення України. Дорожня карта в первинній її редакції передбачала, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп (згідно з наказом МОЗ № 2362 від 27 жовтня 2021 року абзац про добровільність цієї вакцинації було виключено). У пункті 7.3 Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи № 2361 (2021) від 27 січня 2021 року «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування» Асамблея закликала держави-члени Ради Європи і Європейський Союз інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою, і ніхто не здійснює політичного, соціального чи іншого тиску для того, щоб провести щеплення тим, хто сам цього не бажає; переконатись, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він не був вакцинований через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися. Вакцинація проти COVID-19 в Україні розпочалася 24 лютого 2021 року вакциною «AstraZeneca». Згодом почали застосовувати інші вакцини: «CoronaVac» (з 13 квітня), «Pfizer» (з 19 квітня), «Moderna» (з 20 липня). За змістом абзацу третього\~статті 1 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»\~санітарне та епідемічне благополуччя населення\~це стан здоров`я населення та середовища життєдіяльності людини, при якому показники захворюваності перебувають на усталеному рівні для даної території, умови проживання сприятливі для населення, а параметри факторів середовища життєдіяльності знаходяться в межах, визначених санітарними нормами. Незважаючи на попередньо задекларовану добровільність вакцинації для всіх професійних груп, відповідно до статті 10 Закону № 2801-XII,\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ, пункту 8 Положення про МОЗ та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, 04жовтня 2021 року МОЗ затвердило Перелік № 2153, який передбачав обов`язкове профілактичне щеплення для окремих категорій працівників проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цього захворювання (вказаний Перелік доповнений наказами МОЗ від 01 та 30 листопада 2021 року № 2393 і № 2664 відповідно). 27 жовтня 2021 року МОЗ видало наказ № 2362, згідно з яким із Дорожньої карти виключено абзац про добровільність щеплення від COVID-19. Висока смертність від коронавірусної інфекції COVID-19 зумовлювало необхідність вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети. Таким чином, обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків та\~відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19,\~було передбачене чинним законодавством України. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими\~та за дотримання визначеної в них процедури\~дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань,\~виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення,\~а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Така позиція суду відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14.12.2022 року, у справі №130/3548/21, які суд в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Разом із тим, також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку N 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. У даному випадку, судом встановлено, що відповідач не довів належними та допустимими доказами факт того, що [PERSON] була завчасно повідомлена про необхідність проведення вакцинації, до її відсторонення. Суд зазначає, що оскаржуваний позивачем наказ КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради» № 4-ВД, датований 27.01.2022 року, та в ньому вже вирішено про відсторонення [PERSON] з 01.02.2022 року. В підтвердження завчасного ознайомлення [PERSON] щодо необхідності проведення вакцинації, відповідач надав суду: 1) Акт від 11.11.2021 року, згідно якого комісія у складі: фахівця із взаємодії з районами в напрямку диспансерного нагляду [PERSON] , завідувачки відділення внутрішньо-порожнинної променевої терапії з лабораторією радіонуклідної діагностики та терапії [PERSON] , сестри медичної старшої [PERSON] , начальника відділу організаційно-правової, кадрової роботи [PERSON] склали цей акт про те, що 11 листопада 2021 року сестра медична стаціонару з радіонуклідної діагностики [PERSON] відмовилась надавати пояснення, чому не робила щеплення від короновірусної хвороби 2019 (COVID-19), згідно з Міжнародними медико-санітарними правилами. Разом із тим, наведений Акт від 11.11.2021 року не приймається судом в якості належного доказу своєчасного повідомлення [PERSON] , оскільки він фактично є односторонньо складеним документом стороною відповідача. В свою чергу, представник [PERSON] заперечувала у судовому засіданні обставини проведення відповідною комісією бесіди із [PERSON] . Також, Акт не містить строків проведення вакцинації, підпису самої [PERSON] . Крім того, наказ МОЗ № 2664\~від 30 листопада 2021 року, яким внесено зміни до\~Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням,\~та додано\~працівників закладів\~охорони здоров`я\~державної та\~комунальної форми\~власності,\~набрав чинності 31 січня 2022 року. З огляду на викладене, Акт від 11.11.2021 року не є наледжним доказом повідомлення [PERSON] щодо необхідності проведення вакцинації. 2) Повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти «COVID-19» від 31.01.2022 року, згідно якого генеральний директор відповідача [PERSON] повідомляє [PERSON] , що з 01.02.2022 року на період дії карантину, установленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників закладу охорони здоров`я, та просить до 31.01.2022 року включно надати документ, який підтверджуватиме профілактичне щеплення проти COVID-19. Суд зазначає, що із наведеним Повідомленням від 31.01.2022 року [PERSON] , було ознайомлено 31.01.2022 року, також на повідомленні міститься час повідомлення 14:00. При цьому, зазначено про необхідність надання документа про проведення щеплення до 31.01.2022 року. Зазначені часові проміжки, на думку суду, однозначно свідчать про те, що у позивача не було достатньо часу для проходження такого щеплення з моменту його повідомлення до моменту відсторонення від роботи. При цьому, суд акцентує на тому, що оскаржуваний наказ про відсторонення [PERSON] взагалі датований 27.01.2022 року, що свідчить про вирішення КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради» питання її відсторонення ще 27.01.2022 року, тобто до ознайомлення позивача із Повідомленням від 31.01.2022 року. Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). Таким чином, відповідачем КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради» не доведено суду належними та допустимими доказами того, що позивач [PERSON] ухилилася чи відмовилася від обов`язкового профілактичного щеплення. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що [PERSON] у встановленому порядку повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 до моменту відсторонення від роботи (01.02.2022 року), а також доказів того, що у позивача було достатньо часу для проходження такого щеплення з моменту його повідомлення до моменту відсторонення від роботи. З огляду на викладене, суд дійшов висновків про те, що порядок відсторонення [PERSON] від роботи не відповідає вимогам трудового законодавства. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання незаконним та зобов`язання скасувати наказ\~про відсторонення її від роботи, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Якщо встановлено, що на порушення\~статті 46 КЗпП України\~роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19.) У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. […] У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати». Встановивши, що відсторонення позивача, згідно наказу № 4-ВД від 27.01.2022 року, від роботи не було правомірним, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час такого відсторонення за період з 01.02.2022 року по 15.03.2022 року (включно). Згідно довідки № 9 від 24.01.2022 року про заробітну плату, заробітна плата позивача [PERSON] у листопаді 2021 року склала 14123,04 грн., у грудні 2021 року склала 22649,21 грн. Враховуючи загальну кількість робочих днів у листопаді та грудні 2021 року 44 робочих дня, суд погоджується із розрахунком середньоденної заробітної плати, наданим представником позивача, яка склала суму 835,73 грн. Виходячи із 31 робочого дня вимушеного прогулу позивача за період з 01.02.2022 року по 15.03.2022 року включно, суд погоджується із розрахунком позивача середньої заробітної плати, що підлягає стягненню із відповідача у сумі 25 907, 36 грн. При здійснення розрахунку суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд також враховує, що відповідач не надав суду будь-яких заперечень, стостовно розрахунку наданого позивачем. В свою чергу, до доводів представника відповідача щодо того, що позивач умисно затягувала судовий розгляд, для підвищення компенсації за вимушений прогул, суд ставиться критично, оскільки строки розгляду справи не вплинули на розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, враховуючи допуск позивача [PERSON] до роботи, згідно наказу від 16.03.2022 року за №201-к. За таких обставин, заявлені позивачем вимоги щодо відновлення її порушеного права стосовно зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на її користь втрачений заробіток, у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи, підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. За таких обставин, ураховуючи, що позов задоволено повністю, судовий збір покладається на відповідача та підлягає стягненню з нього на користь позивача.

Outcome: approved