Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-29 00:00:00

У червні 2021 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 10467,56 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 28.10.2010 відповідач підписав заяву з метою отримання банківських послуг, чим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між сторонами договір про надання банківських послуг. При цьому, вказує, що враховуючи положення п. п. 2.1.1.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг, підписанням Договору відповідач дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг позивач виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Разом з тим, в порушення умов Договору та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобов`язання за Договором не виконував та станом на 11.05.2021 утворилась заборгованість за договором у загальному розмірі 10467,56 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8491,46 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 1976,10 грн. Враховуючи викладене, позивач звернуся до суду за захистом свої прав та стягненням заборгованості за кредитним договором. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2021 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Відповідно до вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України судом направлений запит щодо відомостей про місце реєстрації відповідача. Згідно відповіді на запит суду від 14.09.2021, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17.09.2021 цивільну справу за зазначеним вище позовом було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. 05.10.2021 до суду засобами потового зв`язку надійшов відзив відповідача на позовну заяву, згідно якого [PERSON] зазначає, що кожного місяця позивач зв`язується з відповідачем, висуває вимоги по реструктуризації заборгованості, про що відповідач отримує смс-повідомлення у додатку Приватбанку та виконує їх. Відповідач вказує, що позивачем не надано оригіналу платіжного доручення щодо сплати судового збору, з відміткою банку про проведення платежу. Документ, що наданий позивачем, на думку відповідача, має ознаки фіктивності. Позивачем не додано до позовної заяви: копію паспорту споживчого кредиту; копію заяви позичальника; копію документу, що підтверджує повноваження особи, що підписала позовну заяву. Згідно даних відповідача, його сума заборгованості перед банком складає 3298,00 грн. 19.10.2021 року до суду представником позивача подано пояснення по справі, у яких зазначає, що відповідач підписанням анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Заява разом із Умов та Тарифами є договором надання банківських послуг. Відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо погашення заборгованості, яка станом на 11.05.2021 складає 10 467,56 грн. Порядок та черговість погашення заборгованості визначено умовами договору. Щодо сплати судового збору, представник зазначив, що суд при відкритті провадження по справі перевірив зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. 01.03.2024 до суду на електронну адресу надійшла заява [PERSON] про зменшення розміру судового збору по справі згідно п.1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір». До заяви відповідачем додано довідку ОК-5 і Відомість з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого догоду В судове засідання призначене на 01.03.2024 представник позивача не з`явився, у позовній заяві просив розглядати справу за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судовому засіданні просив зменшити суму судового збору. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.10.2010 [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ «Приватбанк», в якій зазначено, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг. Згідно розрахунку заборгованість відповідача за договором б/н від 28.10.2010 станом на 11.05.2021 становить 10467,56 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8491,46 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 1976,10 грн. Так, згідно зі ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Крім того, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У анкеті - заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту, стягнути заборгованість за відсотками. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила та Умови .які додані позивачем, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, неустойки, штрафів та, саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Як вбачається з матеріалів справи, ні витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ні витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача. Надані позивачем Правила та Умови, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. В свою чергу, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, яка не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Тобто, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Також, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З огляду на вищевикладене, правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за договором кредиту не має. В даному випадку, варто зауважити, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 28.10.2010 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Проте, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ Приватбанк» не повернуті, враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, що свідчить про порушення прав позивача, а відтак він вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням приписів ч. 6 ст. 81 ЦПК України, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що кошти у розмірі 8491,46 грн - заборгованість за тілом кредиту, у добровільному порядку позивачу не повернуті, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вказана сума заборгованості. Заперечення відповідача, доводів позовної заяви не спростовують. Посилання на наявність меншої суми заборгованості у розмірі 3298,00 грн, не підтверджується будь-якими доказами, розрахунками. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1 статті 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат у виді судового збору. Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір за подання позову в розмірі 2270,00 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Наявність підстав визначених п.1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» для зменшення судового збору відповідачем не доведено та судом не встановлено.

Outcome: partial