Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-28 00:00:00

До Межівського районного суд Дніпропетровської області звернувся [PERSON] , заінтересовані особи: [PERSON] , [PERSON] , Новопавлівська сільська рада Синельниківського району Дніпропетровської області, із заявою про встановлення факту постійного догляду за хворою особою, яка за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду. В обґрунтування заявлених вимог зазначається, що заявник здійснює постійний та безоплатний догляд за [PERSON] , яка є дитиною війни, та [PERSON] , який є інвалідом другої групи. Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Новопавлівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області за № 701 від 08.09.2023 року [PERSON] має наступний склад сім`ї: син [PERSON] 1964 року народження; співмешканець [PERSON] 1941 року народження. Відповідно до довідки ЛЛК № 190 від 28.04.2023 року [PERSON] за станом здоров`я являється невиліковно хворою особою, та у зв`язку з порушенням функції організму не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися та потребує постійного стороннього догляду. Він є єдиною особою, яка на даний час здійснює догляд та піклується про них, а саме надає їм допомогу у веденні особистого селянського господарства, купує ліки, заготовляє дрова, забезпечую всім необхідним, виконує усю фізичну роботу, допомогає [PERSON] в пересуванні в інвалідній колясці. Догляд здійснює добровільно, на безоплатній основі. [PERSON] та [PERSON] проти здійснення постійного стороннього догляду за ними не заперечують. При цьому інші особи, які можуть здійснювати постійний догляд за ними відсутні. У співмешканця відповідно до ч.2 ст. 21 Сімейного Кодексу України відсутні будь-які права та обов`язки у зв`язку з відсутністю проведення державної реєстрації шлюбу. Заявник просить суд встановити факт, що він здійснює постійний сторонній догляд за громадянкою України [PERSON] [INFO] , яка зареєстрована: [ADDRESS] , фактично проживає: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] , паспорт серія [NUMBER] виданий 22 червня 2000 року Межівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, яка за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та її сином - [PERSON] 1964 року народження, інвалідом другої групи, який фактично проживає: [ADDRESS] ; судові витрати залишити за заявником. Заявник та його представник у судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним у заяві, на задоволенні заявлених вимог наполягали. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та прохав їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Новопавлівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення заяви не заперечують. Суд, заслухавши думку учасників, перевіривши зібрані по справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , яка відповідно до посвідчення № [NUMBER] від 07.07.1992 р. є дитиною війни, проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Новопавлівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області за № 701 від 08.09.2023 року та Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 12.09.2023 року за № 714, [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , має наступний склад сім`ї: Син [PERSON] 1964 року народження; [PERSON] 1941 року народження. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першою статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України\~(далі\~ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Юридичні факти - це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. З точки зору права всі життєві факти, які так чи інакше зачіпають суспільні відносини поділяються на юридично значимі та юридично байдужі, з якими право не пов`язує будь-яких юридичних наслідків. Таким чином, не всі життєві обставини є юридичними фактами. Життєві факти (обставини) стають юридичними фактами не самі по собі чи в силу будь-яких особливих властивостей, а в результаті визнання їх такими державою та закріплення у законі. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з ст.318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Під юридичними фактами слід розуміти обставини, з наявністю чи відсутністю яких діюче законодавство пов`язує певні правові наслідки. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України за № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Проаналізувавши зміст вищенаведених статей можна відокремити такі умови, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення: факт, який потребує встановлення, має породжувати юридичні наслідки, тобто від нього повинні залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; встановлення відповідного факту не пов`язано з наявністю спору про право; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення такого факту або заявник не має можливості одержати (відновити) загублений (знищений) документ, який посвідчує необхідний факт; встановлення факту потрібно заявникові для конкретної мети. Так, заявник [PERSON] просить встановити юридичний факт, а саме факт здійснення ним постійного догляду за хворими особами [PERSON] та [PERSON] , які за станом здоров`я потребують постійного стороннього догляду для виникнення прав та обов`язків у заявника визначених Законом України від 19 червня 2003 року № 966-ІV «Про соціальні послуги», Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року №588 «Про затвердження Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги». Основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах визначає Закон України "Про соціальні послуги". Постійний догляд це форма догляду за особами з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки. Доглядачем офіційно може вважатися лише та особа, яка отримує компенсацію за надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі. Відповідно до ст.1 Закону України «Про соціальні послуги» чинниками, що можуть зумовити складні життєві обставини є: а) похилий вік; б) часткова або повна втрата рухової активності, пам`яті; в) невиліковні хвороби, хвороби, що потребують тривалого лікування; г) психічні та поведінкові розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин; ґ) інвалідність. Так, відповідно до ч.6 ст.13 вказаного Закону, фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є: особами з інвалідністю I групи; дітьми з інвалідністю; громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями; невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися; дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежні), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги. Так, поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», оскільки перше визначає, ким надається догляд, а друге - коли надається такий догляд. При цьому, «постійний догляд» - це безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком. Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю, з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначає Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03.12.2009 року. Підпунктом 1 п.11 цього Положення встановлено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків. Відповідно до пункту 4 розділу IV Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 189 від 09.04.2008 року, лікарсько-консультативна комісія видає висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) - до досягнення дитиною 16-річного віку. Проведеним аналізом наведених нормативних актів в контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК, встановлено, що необхідність постійного стороннього догляду осіб, що досягли повноліття, підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії. На підтвердження необхідності постійного стороннього догляду за [PERSON] заявником надано довідку ЛЛК № 190 від 28.04.2023 року, однак враховуючи викладене, суд зауважує, що надана позивачем довідка не може підтверджувати необхідності здійснення постійного догляду, оскільки стосовно підтвердження цього факту уповноваженим органом є інша установа. З цих же підстав суд не приймає до уваги і надану копію медичної амбулаторної картки [PERSON] . Також заявником не було надано належних та достатніх доказів, які б підтверджували необхідність у сторонньому догляді і за [PERSON] , адже долучене до матеріалів справи пенсійне посвідчення серії [NUMBER] від 21.11.2000 р., що нібито підтверджує у останнього наявність 2 групи інвалідності - не дійсне (термін дії закінчився 30.09.01), а інших належних доказів у підтвердження зазначеного факту надано не було. Крім того, суд наголошує, що навіть наявність в особи ІІ групи інвалідності саме по собі не підтверджує потреби в постійному сторонньому догляді без констатації цього факту медичною документацією (висновку, довідки МСЕК). Крім цього, заявником не доведено, що відсутні інші особи, які б могли здійснювати догляд за [PERSON] та [PERSON] , зважаючи, що в довідці про склад сім`ї та в акті обстеження житлово-побутових умов зазначено, що разом з останніми (на відміну від заявника) також проживає співмешканець [PERSON] - [PERSON] . Неможливість ним здійснювати догляд за [PERSON] і з яких причин, не підтверджена жодним доказом. Також, заявником не доведено протягом якого часу ним здійснюється фактичний догляд за [PERSON] та [PERSON] , і в чому він полягає. Також заявником\~не доведено,\~з якою\~метою він\~просить встановити\~зазначений ним\~факт та\~які юридичні\~наслідки він\~для нього\~породжує.\~Формулювання " для виникнення прав та обов`язків у заявника визначених Законом України від 19 червня 2003 року № 966-ІV «Про соціальні послуги»" є абстрактним і під час судового розгляду справи [PERSON] не конкретизував вимоги, викладені в заяві ні в контексті законодавства в сфері надання соціальних послуг, ні будь-якого іншого, яке б обгрунтовувало необхідність встановлення заявнику факту здійснення постійного догляду за особою в судовому порядку. Щодо посилання заявника на постанову КМУ «Про затвердження Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги», то суд не бере його до уваги, адже дана постанова втратила чинність, тому як наслідок вона не може бути підставою для виникнення прав та обов`язків заявника. Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що питання щодо надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі за фізичною особою вирішується відповідно до Закону України «Про соціальні послуги», тобто можливе у позасудовому порядку. У разі ж відмови заявнику бути надавачем соціальних послуг, він має право оскаржити таке рішення суб`єкта владних повноважень у судовому порядку. Враховуючи вищезазначене, дослідивши та проаналізувавши докази, що знаходяться в матеріалах справи у їх сукупності, суд приходить висновку, що заява [PERSON] задоволенню не підлягає. Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). На підставі ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно дост.141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed