Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-14 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.10.2020 до дня його розірвання за рішенням суду від 23.02.2023. Під час шлюбу подружжям придбано: земельну ділянку в с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області, площею 0,1200 га, що підтверджується копією договору-купівлі продажу від 8 липня 2021 року, копією інформаційної довідки № 325448458 від 10 березня 2023 року; автомобіль марки «Volkswagen» моделі «СС Sport», 2013 року випуску (державний номерний знак « [NUMBER] », Vin-номер « [NUMBER] », що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (дата реєстрації 8 липня 2021 року), копією витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 1 березня 2023 року, копією відповіді Територіального сервісного центру МВС № 0741 від 4 березня 2023 року; квартиру [ADDRESS] . А тому просив суд, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку земельної ділянки в с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області (кадастровий номер: 0722881800:03:001:2666), стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 231 тис. грн. грошової компенсації 1/2 частини ринкової вартості автомобіля марки «Volkswagen» моделі «СС Sport», 2013 року випуску (державний номерний знак « [NUMBER] », Vin-номер « [NUMBER] », та судові витрати по справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 18.07.2023позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача заперечила щодо задоволення позовних вимог, суду пояснила, що позовна заява в частині визнання права власності на1|2 частину земельної ділянки за громадянином іноземної держави - [PERSON] не підлягає до задоволення в силу прямих положень ч.2 ст.81 Земельного кодексу України. А при стягненні вартості автомобіля марки Volksvwagen CC Sport 2013 року, просила врахувати висновок про вартість майна поданий стороною відповідача згідно котрого ринкова вартість транспортного засобу, що є предметом поділу становить 386 180,00 грн. та зменшити частку [PERSON] у грошовій компенсації до 1/3 частини вартості автомобіля. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.10.2020 до його розірвання рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.02.2023 у справі №161/6553/22 (провадження №2/164/157/22) (а.с.6-7). За час перебування у шлюбі, [PERSON] набуто у приватну власність земельну ділянку в с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області, площею 0,1200 га, що підтверджується копією договору-купівлі продажу від 08.07.2021, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 325448458 від 10 березня 2023 року (а.с.8-10). Крім того, за [PERSON] зареєстровано автомобіль марки «Volkswagen» моделі «СС Sport», 2013 року випуску (державний номерний знак « [NUMBER] », Vin-номер « [NUMBER] », що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (дата реєстрації 08.07.2021), копією витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 01 березня 2023 року, копією відповіді Територіального сервісного центру МВС № 0741 №31/3/1-38/13-850-17-23 від 04 березня 2023 року (а.с.11-13). Із матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи фактичні обставини, що спірне майно, а саме: земельна ділянка, автомобіль, набуті сторонами по справі під час шлюбу. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого: примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 1, п. 5, абзац 11 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне законодавче положення закріплено статтею 321 ЦК України. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказані висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Статтями 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України). Згідно статей 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В ухвалі ВССУ від 15.02.2017 (справа №554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: час набуття майна; кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частиною 2 статті 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Щодо першої вимоги позивача щодо визнання права власності на земельної ділянки в с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області, площею 0,1200 га, к.н. 0722881800:03:001:2666, суд зазначає наступне. В силу положень статті 14 Конституції України, земля вважається основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. І це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону. Відповідно до ст.ст.373,374 ЦК України, ст.80 ЗК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки .Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до ч. 2 ст. 81 ЗК України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Отже вказаний закон передбачив, що іноземці можуть набувати права власності тільки на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, якщо на них розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Але судом встановлено, що на вказаній земельній ділянці відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна, які би належали позивачу [PERSON] на праві приватної власності. Це підтверджується і змістом самого договору купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.7-9), а тому незважаючи на положення пункту 3.6. договору (якими передбачено, що покупець набуває земельну ділянку в спільну сумісну власність (оскільки покупець на момент купівлі перебуває в зареєстрованому шлюбі), суд вважає, що в силу положень статті 14 Конституції України та ч.2 ст.81 ЗК України, тобто в силу положень закону, [PERSON] не набув права спільної сумісної власності (як різновиду права приватної власності), оскільки закон забороняв йому, як іноземному громадянину (зокрема, громадянину Федеративної Республіки Німеччина), мати на будь-якому праві власності таку земельну ділянку, через відсутність на ній на момент її придбання, об`єктів нерухомого майна, які або частини яких належала би саме позивачу. Суд враховуючи вищевказане, прийшов до висновку, що враховуючи положення статті 14 Конституції України та ч.2 ст.81 Земельного кодексу України, вказана земельна ділянка не набула статусу спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку із тим, що [PERSON] , на момент купівлі цієї земельної ділянки, був громадянином іншої держави, а не України, тобто іноземцем, що підтверджується копією паспорта [PERSON] (а.с.6, 102-103). Щодо наступної вимоги, про стягнення з відповідача [PERSON] половини вартості автомобіля марки «Volkswagen» моделі «СС Sport», 2013 року випуску, державний номерний знак « [NUMBER] », суд зазначає наступне. Зважаючи на те, що автомобіль марки «Volkswagen» моделі «СС Sport», 2013 року випуску, державний номерний знак « [NUMBER] » був придбаний подружжям за спільні кошти, що сторонами не заперечується, під час шлюбу, зворотнього матеріалами справи не доводиться, кожен із подружжя в порядку поділу спільного майна має право на рівну частку в такому спільному майні. Належний сторонам на праві спільної сумісної власності автомобіль «Volkswagen» моделі «СС Sport», 2013 року випуску, державний номерний знак « [NUMBER] » 2014 року випуску є неподільною річчю. Позивач, як співвласник автомобіля бажає виділу своєї частки майна, шляхом отримання грошової компенсації такої частки через неможливість поділу майна в натурі. Відповідно до довідки про визначення середньоринкової вартості майна ТОВ «Лекс Статус» від 08.03.2023, колісний транспортний засіб Volkswagen CC Sport (легковий загальний седан), 2013 року випуску, об`єм двигуна - 1 984 см3 становить 462 000 грн (а.с.16-17). Згідно поданого стороною відповідача висновку про вартість майна від 18.01.2024 ТзОВ «Луцьк Дім Сервіс» - транспортного колісного засобу Volkswagen CC, 2013 року випуску становить - 386 180 грн (а.с.106-111). При цьому висновок щодо оцінки майна узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), відповідно до яких, у випадку неможливості встановлення дійсної (ринкової) вартості майна, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Судом встановлено, що при дослідженні ТОВ «Лекс Статус» (висновок від 08.03.2023 року) використовували довідник «Бюлетень автотоварознавця» №122, 2021 р. ДНІІСЕ, ІВЦ СЕУ, м. Донецьк, в той час, як ТзОВ «Луцьк Дім Сервіс» (висновок від 18.01.2024 року) - на підставі даних по пропозиціях об`єктів, розрахунків, виконаних в бюлетені автотоварознавця №132 від грудня 2023 року і останні розрахунки є більш наближеними до дати оцінки автомобіля, а тому суд їх приймає до уваги. Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 № 11 ''Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя'' роз`яснив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Таким чином, враховуючи те, що спірний автомобіль знаходиться в користуванні відповідача [PERSON] , а позивач згідний одержати від відповідача матеріальну компенсацію за належну йому частку автомобіля, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 вартості автомобіля, враховуючи саме висновок про вартість майна від 18.01.2024 ТзОВ «Луцьк Дім Сервіс». Відтак, для врегулювання конфлікту щодо користування та розпорядження автомобілем суд через рішення про стягнення з відповідача компенсації збалансує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Така позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16. Посилання представника відповідача на те, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, та її вимогу щодо зменшення частки [PERSON] у грошовій компенсації до 1/3 частини вартості автомобіля, суд не приймає до уваги, оскільки представником відповідача не надано доказів на підтвердження наведених обставин. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про не доведення стороною відповідача наявності підстави, передбаченої ч. 3 ст. 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. В силу положень частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору. А відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це та те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, то стягненню з відповідача на користь позивача, з урахуванням принципу пропорційності підлягає судовий збір у розмірі 1 930,90 копійок.

Outcome: partial