Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до Державної казначейської служби України в якому просив стягнути на свою користь із Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури у зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності грошові кошти в розмірі 400000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.05.2011 [PERSON] було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України, його допитано як обвинуваченого та обрано запобіжний захід у вигляді застави. Вподальшому, 20.05.2011 відносно нього скеровано обвинувальний висновок по обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченому ч.1 ст. 368 КК України. Однак, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.10.2014 кримінальну справу за обвинуваченням позивача повернуто прокурору Печерського району м. Києва. Запобіжний захід - заставу [PERSON] залишено без змін. Прокуратурою Печерського району м. Києва внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.01.2015 за № 42015100060000015 відносно [PERSON] за ознаками вчинення кримінального правопорушення по ч.1 ст. 368 КК України. Позивач зазначає, що з 20.01.2015 до моменту закриття провадження, жодній особі по вищевказаному кримінальному провадженню не повідомлялося про підозру і, таким чином, після 20.01.2015 він також вже не мав статусу підозрюваного. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.12.2017 припинено дію запобіжного заходу відносно позивача у вигляді застави, а ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2022 встановлено у даному кримінальному провадженні строк два місяці з дати винесення ухвали слідчого судді, для проведення процесуальних дій, для прийняття одного із рішень, передбачених ч.2 ст. 283 КПК України. Постановою старшого слідчого відділу Печерського УП ГУНП у м. Києві Наумової Н.М. від 16.05.2023 кримінальне провадження № 42015100060000015 від 20.05.2015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення по ч.1 ст. 368 КК України, - закрито у зв`язку із відсутністю в діянні кримінального правопорушення. Таким чином, позивач вважає, що внаслідок незаконних рішень і діями органів досудового слідства та прокуратури щодо його звинувачення у вчиненні кримінального правопорушення по ч.1 ст. 368 КК України, яке через 12 років закрито слідчим на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України, позивачу завдана моральна шкода за перебування під слідством протягом 44 місяців і 10 днів (з 10.05.2011 - пред`явлення обвинувачення - 20.01.2015 внесення відомостей до ЄРДР після повернення кримінальної справи прокурору). Душевні страждання виразились у погіршенні стану здоров`я, руйнування професійних планів, а також у негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію, втрати роботи, професійних зв`язків, формування про нього думки, як про людину яка є злочинцем та порушує Закон. Виходячи із положень ст. 1176 ЦК України, а також Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», враховуючи дію запобіжного заходу відносно позивача з 10.05.2011 по 27.12.2017, умисне, на думку позивача, невиконання ухвали слідчого судді, яким встановлено 2 місяці строку досудового розслідування, що справедливим буде відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 400000,00 грн. моральної шкоди. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01.08.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 14.09.2023 на адресу суду від первісного відповідача Державної казначейської служби України в якому зазначено, що в даному випадку казначейство не діє як відповідний державний орган та як сторона у вказаних правовідносинах, адже казначейство не є учасником спірних правовідносин і позивач помилково визначив Державну казначейську служби України відповідачем у справі. Крім вказаного, у відзиві також зазначено щодо відсутності з боку позивача доведеності позовних вимог, оскільки для відшкодування моральної шкоди не повинно призводити до безпідставного збагачення, крім того, позивачем обрано помилково спосіб захисту свого права, оскільки зазначення в резолютивній частині рішення суду про стягнення моральної шкоди шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. Ухвалою суду від 30.11.2023 у даній справі задоволено клопотання сторони позивача і замінено відповідача Державну казначейську службу України на належного - Державу України в особі Державної казначейської служби України, а також залучено співвідповідача - Державу Україна в особі Печерської окружної прокуратури м. Києва, виключивши її зі складу третіх осіб. 24.08.2023 надійшов відзив від Печерської окружної прокуратури міста Києва в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову, оскільки стороною позивача не доведено наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями та вини останнього. Окремо зазначено, що позивачем не надано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження того, що позивачу завдана моральна шкода, оскільки сам факт притягнення його до кримінальної відповідальності не може бути доказом того, що дії відповідачів заподіяли позивачу моральну шкоду. У відзиві також зазначено, що Печерська окружна прокуратура міста Києва не є юридичною особою та не має власних рахунків і тому не є належним відповідачем. В судовому засіданні представник позивача адвокат Васильняк Р.І. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити із викладених в позові підстав. Відповідачі та третя особа в судове засідання явку своїх представників не забезпечили, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що прокуратурою Печерського району м. Києва було завершено досудове слідство у кримінальній справі №56-2864 яку порушено відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України. 10.05.2011 [PERSON] пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України та постановою старшого слідчого прокуратури Печерського району м. Києва від 10.05.2011 обрано запобіжний захід у вигляді застави (а.с.12-13). 20.05.2011 відносно нього складений обвинувальний висновок по обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченому ч.1 ст. 368 КК України (а.с.14-29). Однак, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.10.2014 кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] повернуто прокурору Печерського району м. Києва для проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід - [PERSON] залишено без змін (а.с.30-34). Прокуратурою Печерського району м. Києва внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.01.2015 за № 42015100060000015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення по ч.1 ст. 368 КК України та вказане кримінальне провадження згідно постанови про визначення територіальної підслідності скеровано до прокуратури Шевченківського району м. Києва для проведення додаткового розслідування (а.с.35-36). Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва клопотання адвоката Васильняка Ю.І., який діяв в інтересах [PERSON] про повернення застави, внесеної в рамках кримінального провадження № 42015100060000015 від 20.01.2015 задоволено та припинено дію запобіжного заходу відносно [PERSON] у вигляді застави, який був обраний постановою старшого слідчого прокуратури Печерського району м. Києва Кулеша П.В. від 10.05.2011 у кримінальній справі за №56-2864 і заставу повернуто заставодавцю (а.с. 42-44). Крім того, у вказаній постанові встановлено, що [PERSON] в рамках вказаного кримінального провадження Київською місцевою прокуратурою №6 повідомлення про підозру оголошено не було. Вподальшому, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2022 у даному кримінальному провадженні 42015100060000015 від 20.01.2015 встановлено строк два місяці з дати винесення ухвали слідчого судді, для проведення процесуальних дій , необхідних для прийняття одного із рішень, передбачених ч.2 ст. 283 КПК України (а.с. 47-48). Постановою старшого слідчого відділу Печерського УП ГУНП у м. Києві Наумової Н.М. від 16.05.2023 кримінальне провадження № 42015100060000015 від 20.05.2015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення по ч.1 ст. 368 КК України, - закрито у зв`язку із відсутністю в діянні кримінального правопорушення (а.с.51-54). Звертаючись до суду, сторона позивача в обґрунтування позовних вимог зазначила, що внаслідок незаконних рішень і діями органів досудового слідства та прокуратури щодо звинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення по ч.1 ст. 368 КК України, яке через 12 років закрито слідчим на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України, позивачу завдана моральна шкода за перебування під слідством протягом 44 місяців і 10 днів (з 10.05.2011 - пред`явлення обвинувачення - 20.01.2015 внесення відомостей до ЄРДР після повернення кримінальної справи прокурору), а тому він має право на відшкодування шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, у зв`язку з заподіянням моральної шкоди, завданої в результаті пережитих фізичних та моральних страждань. При обґрунтуванні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивач посилався, зокрема, на норми ст.ст. 23, 1167, 1173, 1176 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон України №266/94-ВР). Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В свою чергу, положеннями ч.ч.1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Норми ч. 2 вказаної статті передбачають, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно з частиною другою цієї статті у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктами 3 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у тому числі у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України №266/94-ВР). Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є, зокрема, доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане тривалим перебуванням під слідством, загалом витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод в суді. Таким чином, наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача (незаконне притягнення до кримінальної відповідальності), встановлених під час розгляду справи не спростована відповідачами. Суд прийшов до висновку, що вищевказані обставини, що мали місце в житті позивача потягом 44 місяців і 10 днів (з 10.05.2011 - пред`явлення обвинувачення до 20.01.2015 -внесення відомостей до ЄРДР після повернення кримінального провадження прокурору), а вподальшому і закриття кримінального провадження згідно ч.1 ст. 368 КК України у зв`язку із відсутністю в діянні кримінального правопорушення, мають наслідком порушення звичайного укладу життя, позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, безумовно вимагають докладання додаткових зусиль для організації свого життя, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Вказане призвело до завдання позивачу моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування за статтею 1176 ЦК України та нормами Закону України №266/94-ВР. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно п.5 ч.1 ст.3 Закону України №266/94-ВР, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода. Відповідно ч.1 ст.4 Закону України №266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно ч.ч. 5-6 ст.4 Закону України №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначається судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на момент відшкодування. Так, відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено мінімальний розмір заробітної плати у місячному розмірі: з 1 січня - 7100 гривень. Однак, стороною позивача, на думку суду, здійснений помилковий розрахунок моральної шкоди із розрахунку часу незаконного перебування під слідством, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати в розмірі 6700,00 грн., і загалом оцінення спричиненої позивачу моральної шкоди в розмірі 400000,00 грн. В даному випадку судом наводяться розрахунки відшкодування мінімально гарантований чинним законодавством розмір моральної шкоди, що, в даному випадку, розраховується за період 44 місяці і 10 днів (з 10.05.2011 - пред`явлення обвинувачення до 20.01.2015 - внесення відомостей до ЄРДР після повернення кримінальної справи прокурору), у розмірі: 312400,00 грн. (44місяці х 7100грн.) + 2366 грн.(7100: 30) х 10днів) = 314766,00 грн. Однак, позов підлягає задоволенню в частині відшкодування моральної шкоди в більшому, ніж мінімально гарантованому розмірі, а саме в розмірі 350000,00 грн., з врахуванням тривалості кримінального провадження (більше 4 років) тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках позивача, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 22.07.2020 в справі № 495/6187/16, відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). Отже, стягнення коштів у відшкодування моральної шкоди відбувається не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет та підстави позову, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат суд керується правилами ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved