Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-12 00:00:00

26.06.2023 представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 25.07.2023, обґрунтовуючи тим, що 14 травня 2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживного кредиту №11344193000, відповідно до умов якого, Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит), в іноземній валюті, в сумі: 18 000,00 доларів США, зі сплатою: 14,0 % річних та кінцевим строком повернення: 14.05.2018, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним Договором повернути кредитні кошти (кредит), сплатити проценти за користування кредитом (грошовими коштами), та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним Договором, Додатком № 1 до нього - «Графіком погашення кредиту». Цільове призначення кредиту - для особистих потреб. Банк свої зобов`язання за кредитним Договором - виконав належним чином у повному обсязі. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 14 травня 2008 року, [PERSON] уклав з АКІБ «УкрСиббанк» договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. за реєстровим №3113, відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та є власністю іпотекодавця [PERSON] на підставі договору дарування від 28.01.2003, посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Руденко Н.П., за реєстровим №2-125.Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань позичальника за Кредитним Договором. 12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1 та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В. за реєстровим №5207-5208, відповідно до умов яких та у відповідності до ст. 512, 1077-1086 ЦК України, Закону України «Про іпотеку», ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової та майнової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», включно і за договором про надання споживчого кредиту № 11344193000 від 14.05.2008 та іпотечним договором №3113 від 14.05.2008. Згідно п. 7.8. Договору про надання споживчого кредиту № 11344193000 від 14.05.2008 строк дії даного договору встановлюється з дня укладення цього договору і до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів та/або пені, у разі її нарахування. Однак, зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувалися, станом на 20.06.2023 заборгованість позичальника складає 21382,46 доларів США, що за курсом НБУ складає 781926,51 грн. Статтями 572, 575, 576, 589 ЦК України, ст. 1, 3, 5, 7 ЗУ «Про іпотеку», передбачено: в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна, переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Тож, виходячи, з аналізу норм вищезазначених статей ЦК України, ЗУ «Про іпотеку», слідує що іпотека, як окремий вид застави, є способом забезпечення виконання зобов`язання та носить компенсаторний характер, за рахунок якої може бути виконано основне зобов`язання. Виходячи з аналізу норм ст. 590 ЦК України, ст. 3, 12, 33 ЗУ «Про іпотеку», можна зробити висновок, що стягнення за договором іпотеки відноситься до виключних прав іпотекодержателя та має вищий пріоритет, тому виконання зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки є виключною привілею іпотекодержателя. В разі невиконання основного зобов`язання Іпотекодержатель за своєю ініціативою може вдатися до звернення стягнення на предмет іпотеки, як до ефективного способу захисту прав кредитора. Також, враховуючи норми ст. 39, 41 ЗУ «Про іпотеку», іпотечного договору та судової практики, можна дійти наступного висновку, що ТОВ «Кей-Колект», як іпотекодержатель, має беззаперечне право, на задоволення своїх вимог (звернення стягнення на предмет іпотеки), за рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах. Згідно довідки Білоцерківської міської ради №15.1-11/3229 від 28.09.2021, стало відомо, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та проживають п`ятеро осіб: [PERSON] , [INFO] (власник), [PERSON] , [INFO] (фінансовий поручитель), [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до п. 2.4.6 Договору іпотеки від 14.05.2008 в обов`язки іпотекодавця входить не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя. В порушення умов договору іпотеки, без згоди на те іпотекодержателя, іпотекодавець зареєстрував 4-х осіб, чим порушив умови Договору. З системного аналізу правових норм, що регулюють спірні правовідносини, а саме норми ЗУ «Про іпотеку» та Житлового кодексу Української РСР вбачається, щоодночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Тож, відповідно до системного аналізу норм ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення, на передане в іпотеку нерухоме майно, є способом захисту прав позивача, що в порядку ст. 39-41 ЗУ «Про іпотеку», в свою чергу є підставою для виселення всіх мешканців, про що суд зазначає в своєму рішенні. Відповідно до ст. 109 ЖК України, щодо порядку виселення мешканців, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Тож, з системного аналізу вищезазначених норм вбачається, що ст. 109 ЖК України, регулює відносини, що виникають із здійснення житлових прав в будинках, що віднесені до державної або комунальної власності, або до відомчості органів, яким делеговані повноваження із розпорядження таким майном. Тобто надання житлових приміщень є не умовою для виселення, а наслідком звернення стягнення на предмет іпотеки. А тому, ця норма регулює порядок надання житлових приміщень громадянам, на майно яких звернено стягнення та відсилає до глави 1 ЖК України, яка регулює порядок надання таких приміщень. З системного аналізу вищезазначених норм ЗУ «Про іпотеку» та ЖК України, вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки, це спосіб захисту прав Кредитора (Іпотекодержателя), який в свою чергу є підставою для виселення.Однак, подальше виселення громадян, виходячи з суб`єктного складу, вже регулює не відносини кредитора (іпотекодержателя) та боржника (іпотекодавця), а відносини між державою, в особі відповідних органів яким делеговано відповідні повноваження та громадянами. Розглядаючи спірні правовідносини, та приймаючі відповідне рішення, суд не може виходити виключно, з передбаченого права громадян на житло, гарантоване їм нормами Конституції України, ЖК України, оскільки з іншої сторони нормами ЦК України, ЗУ «Про іпотеку також передбачені беззаперечні права кредитора (іпотекодержателя) на отримання виконання зобов`язання, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, отже вбачається, що суд не може обмежувати чиєсь право та/або надавати пріоритет одного права над іншим. Тому, просив у судовому порядку в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 11344193000 від 14.05.2008, яка складає 21382,46 доларів США, що за курсом НБУ становить 781926,51 грн. відповідно до розрахунку на 20.06.2023, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 58,0 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах, за початковою ціною, яка буде визначена при його примусовому виконанні рішення на рівні не нижчому за звичайні ціни на таке майно на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, виселити та зняти з реєстрації усіх громадян, що мешкають за адресою: [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , 2007 року народження, [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] , 2014 року народження, [PERSON] , 1986 року народження, (фінансовий поручитель). 04.09.2023, після усунення позивачем недоліків позову, судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 22.11.2023 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, з урахуванням ч.1 ст. 258, ч.5 ст. 259 ЦПК України, в порядку ст. 84 ЦПК України, про витребування з Білоцерківського міськрайонного відділу ДРАЦС у Білоцерківському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження щодо реєстрації народження [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 2009 року народження та [PERSON] , 2014 року народження, батьками яких є [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] .. 22.11.2023\~ Білоцерківському міськрайонному відділу ДРАЦС у Білоцерківському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було направлено\~ судове повідомлення щодо постановленої ухвали про витребування доказів, на електронну адресу : [INFO] , однак до даного часу ухвала суду не виконана. 04.12.2023 судом витребувано у Білоцерківського міськрайонного відділу ДРАЦС у Білоцерківському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (вул. Ярослава Мудрого, 22, м. Біла Церква, Київська область, vcs.bc.ko@kv.minjust.gov.ua) повні витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження щодо реєстрації народження [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 2009 року народження та [PERSON] , 2014 року народження, батьками яких є [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 19.12.2023 Білоцерківським міськрайонним відділом ДРАЦС у Білоцерківському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, надано до суду повні витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження щодо реєстрації народження [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 2009 року народження та [PERSON] , 2014 року народження, батьками яких є [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 17.01.2024 представник позивача, за довіреністю адвокат Мірвода Анна Миколаївна, подала до суду заяву, про уточнення позовних вимог, в якій уточнила склад учасників справи: відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , які діють у своїх інтересах та як законні представники неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та просила в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №11344193000 від 14.05.2008, яка складає 21382,46 доларів США, що за курсом НБУ становить 781926,51 грн. відповідно до розрахунку на 20.06.2023, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 58,0 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах, за початковою ціною, яка буде визначена при його примусовому виконанні рішення на рівні не нижчому за звичайні ціни на таке майно на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, виселити та зняти з реєстрації усіх громадян, що мешкають за адресою: [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [INFO] (власника), [PERSON] , [INFO] (фінансовий поручитель), [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] .. 17.01.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, судом прийнято заяву, про уточнення позовних вимог, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача, в особі керівника [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 12.01.2024 та 11.03.2024 подала до суду письмову заяву, в якій просила розгляд справи провести у відсутності позивача за наявними у справі доказами, позовні вимоги позивач підтримує та просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, відзиви на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подали, з врахуванням норм п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважаються належним чином повідомленими про час та місце проведення підготовчого провадження та судового розгляду даної цивільної справи, шляхом надіслання судової кореспонденції на зареєстровані місця проживання, так і шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, адже, конверти із судовою кореспонденцією, направлені на зареєстровані місця проживання відповідачів, повернуті засобами поштового зв`язку із позначками «адресат відсутній за вказаною адресою». Третя особа - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 13.03.2024 подала до суду письмову заяву, в якій просила розгляд справи проводити без представника служби. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судових засідань, жодного разу не з`явились в судові засідання, поважності причин неприбуття в судові засідання суду не повідомили, відзиву на позов не подали, суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, постановив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 14.05.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11344193000(а.с. 9-12), відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, в розмірі 18000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 90900,00 грн. за курсом НБУ, а позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит в порядку та на умовах, визначених договором (п. 1.1 Договору). Згідно п. 1.2.2 Договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору (а.с. 12-13), але в будь - якому випадку не пізніше 4травня 2018 року. Пунктом 1.3.1 договору передбачено, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 14,00% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці. Пунктом 1.3.3. Договору передбачено, що нарахування процентів за цим договором здійснюються щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до п. 1.4 Договору цільове призначення кредиту кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме споживчі цілі. Також, 14.05.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. та зареєстрований в реєстрі за №3113, з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №11344193000(а.с. 14-15), відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та є власністю іпотекодавця [PERSON] на підставі договору дарування від 28.01.2003, посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Руденко Н.П., за реєстровим №2-125. Згідно п. 1.2 Договору іпотеки ринкова вартість предмету іпотеки згідно звіту суб`єкта оціночної діяльності становить 228462,00 грн. Встановленим є також те, що 12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1 та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №5207-5208 (а.с. 16-22, 23-26), відповідно до умов якого ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової та майнової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», включно і за договором про надання споживчого кредиту №11344193000від 14.05.2008 та договором іпотеки №3113 від 14.05.2008. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек (а.с. 27-28) вбачається, що вищевказане нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності, на підставі договору дарування від 28.01.2003, посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Руденко Н.П., за реєстровим №2-125, та 14.05.2008 державним реєстратором проведено державну реєстрацію іпотечного договору №3113 від 14.05.2008, строк виконання основного зобов`язання 14.05.2018 та 29.06.2017 проведено державну реєстрацію нового іпотекодавця ТОВ «Кей-Колект» згідно договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки №5207-5208 від 12.12.2011. Відповідно до звіту про оцінку об`єкта нерухомого майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «експертна оцінка майнових прав» заставленого майна, а саме двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31-45), ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 21.06.2023 становить 548530,00 грн. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , від даного шлюбу вони мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб, копіями свідоцтв про народження дітей, копіями актових записів про народження дітей та повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с. 69, 70, 149-157, 169-183). Також, встановлено, що 08.05.2008 [PERSON] , [INFO] , надала письмову згоду на одержання її чоловіком [PERSON] , [INFO] , кредиту в АКІБ «Укрсиббанк» в сумі 18000 доларів США на строк 120 місяців з оплатою 14% річних на споживчі потреби до договору №11344193000 від 14.05.2008, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 72). З матеріалів справи (а.с. 56-59, 75) вбачається, що у квартирі [ADDRESS] , станом на 28.09.2021 зареєстровано 5 осіб: з 12.06.2007 [PERSON] , [INFO] , з 06.03.2014 [PERSON] , [INFO] , з 27.06.2014 [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади, водночас [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані в даній квартирі і на момент розгляду справи в суді 11.10.2023 виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради Київської області надано рішення №807 (а.с. 113-114), згідно якого ВК Білоцерківської міської ради Київської області дійшов висновку, що прийняття судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто на двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , шляхом її продажу на прилюдних торгах та виселення всіх членів сім`ї, які зареєстровані й проживають в цьому житловому приміщенні, суперечить інтересам дітей\~ та може призвести до звуження обсягу їх існуючих майнових прав та порушення охоронюваних законом інтересів дітей. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. На підставі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що договір про надання споживчого кредиту №11344193000 від 14.05.2008, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, а тому між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом. За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно з приписами частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З довідки-розрахунку залишку заборгованості боржника (а.с. 29, 30), вбачається, що в порушення умов кредитного договору, [PERSON] зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №11344193000 від 14.05.2008 належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 20.06.2023 рахується заборгованість у розмірі 21382,46 доларів США, що еквівалентно 781926,51 грн, яка складається з: 15908,48 доларів США, що еквівалентно 581750,84 грн заборгованості за тілом кредиту та 5473,98 доларів США, що еквівалентно 200175,67 грн, заборгованості по відсотках за користування кредитом та відповідачами належних та достатніх доказів повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, суду не надано. Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно з ч. 2 ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк /термін/, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за загальним правилом, звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України та передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Як було зазначено вище у рішенні, з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №11344193000, 14.05.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. та зареєстрований в реєстрі за №3113, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку». Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим\~ Законом. У відповідності до вимог ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Згідно вимог ч. 1, ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Пунктом 4.1. Договору іпотеки, передбачено, що іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором, у разі виникнення загрози знищення пошкодження чи втрати предмета іпотеки та в інших випадках відповідно до діючого законодавства. Пунктом 4.2 Договору іпотеки, передбачено, що звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України\~ «Про іпотеку» та із інших передбачених законодавством підставі. Пунктом 4.4 Договору іпотеки,передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України. Згідно п. 6.1 Договору іпотеки,договір діє з моменту нотаріального посвідчення до поновного виконання зобов`язань за договором, що обумовлюють основне зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. За змістом положень ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Таким чином, вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню в межах суми заборгованості 21382,46 доларів США, що еквівалентно 781926,51 грн, з яких: 15908,48 доларів США, що еквівалентно 581750,84 грн заборгованості за тілом кредиту та 5473,98 доларів США, що еквівалентно 200175,67 грн, заборгованості по відсотках за користування кредитом, оскільки наявними у матеріалах справи належними, допустимими та достовірними доказами, неспростованими відповідачами, підтверджується факт неналежного виконання [PERSON] основного зобов`язання. Також, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором, саме шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на електронному аукціоні у межах процедури виконавчого провадження. Разом з тим, суд враховує, що згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України введено воєнний стан, у зв`язку із військовою агресією РФ проти України. Також, Указом Президента України №133/2022 було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 26 березня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України №259/2022 від 18.04.2022, було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України №341/2022 від 17.05.2022, було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 травня 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України від 12 серпня 2022 року, строк дії воєнного стану продовжено з 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України №757/2022 від 16.11.2022 строк дії воєнного стану продовжено з 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента №58/2023 від 06.02.2023 строк дії воєнного стану продовжено з 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, Указом Президента №254/2023 строк дії воєнного стану продовжено з 20 травня 2023 року строком на 90 діб, Указом Президента №451/2023 строк дії воєнного стану продовжено з 18.08.2023 строком на 90 діб, Указом Президента № 734/2023 від 06.11.2023, строк дії воєнного стану продовжено з 15.11.2023 строком на 90 діб та Указом Президента №49/2024 від 054.02.2024 строк дії воєнного стану продовжено з 14.02.2024 до 13.05.2024.\~ Відповідно до Закону України від 15.03.2022 №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією РФ проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту: «5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону». Якщо на момент ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №296/7213/15 та від 29.06.2022 у справі №201/9754/17. Тому, враховуючи, що на момент ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду слід зупинити на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Щодо позовної вимоги про виселення відповідачів та неповнолітніх дітей, суд зазначає наступне. Верховний Суд у постанові від 18 січня 2023 року у справі №442/810/22, зазначив, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Аналогічні за змістом положення містяться й у ч. 3 ст. 109 ЖК України. Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України). Отже, ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Тобто, порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів. А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої - третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №361/44814/19 (провадження №14-109цс22). Також, з постанови Верховного Суду від 12 квітня 2021 року в справі №310/2950/18, вбачається, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається. Отже, судова практика склалася стала та полягає у тому, що у цих питаннях слід застосовувати положення Житлового кодексу, які врегульовують питання виселення особи з жилих приміщень, а не положення Цивільного кодексу, які врегульовують питання усунення перешкод у користуванні майном. Таким чином, для того, щоб виселити особу з майна їй треба надати інше жиле приміщення або довести, що кредит брався на купівлю цього майна (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц, від 05.06.2019 у справі №643/18788/15-ц). Таким чином, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення) предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла. Як встановлено в ході розгляду справи, кредит надавався [PERSON] для його особистих потреб, а саме на споживчі цілі, предметом іпотеки визначено двокімнатну квартиру, право власності на яку набуто іпотекодавцем [PERSON] на підставі договору дарування у 2003 році. Оскільки ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду з позовом про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, суд приходить до висновку про те, що саме позивач повинен був довести наявність передбачених частиною другою статті 109 ЖК України підстав для виселення мешканців іпотечного житла без надання їм іншого житлового приміщення. Також, суд враховує рішення №807 від 11.10.2023 виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, щодо того, що прийняття судом рішення, зокрема, про виселення та зняття з реєстрації всіх членів сім`ї, які зареєстровані й проживають в цьому житловому приміщенні, суперечить інтересам дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та може призвести до звуження обсягу їх існуючих майнових прав та порушення охоронюваних законом інтересів. Тому, враховуючи вищевикладене та те, що позивачем не надано доказів можливості надання відповідачам іншого постійного жилого приміщення із зазначенням адреси такого приміщення (для її визначення у рішенні суду), що є обов`язковою умовою при вирішенні питання про виселення громадян, то позовна вимога про виселення та зняття з реєстрації усіх громадян, що мешкають за адресою: [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [INFO] (власника), [PERSON] , [INFO] (фінансовий поручитель), [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідачі відзив з відповідними доказами із запереченнями проти позову та в спростування доводів позивача до суду не подали. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаним позовом, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 18963,96 грн., за вимогу немайнового характеру (виселення чотирьох відповідачів) та вимогу майнового характеру про звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується платіжною інструкцією №617 від 22.06.2023 Відповідно до п. п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою, сплачується судовий збір у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2684 гривні. Відповідно до п. п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ч. 6 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Сума судового збору за позовну вимогу майнового характеру (звернення стягнення на предмет іпотеки) складає: 8227,95 грн. = 548530,00 грн (оцінка вартості майна) * 1,5 %. Загальна сума судового збору, який підлягає сплаті за заявленим позовом складає: 18963,96 грн.= 8227,95 грн. (вимога майнового характеру) + 10736 грн. (4*2684 вимога немайнового характеру). Оскільки судом відмовлено в задоволенні вимоги немайнового характеру, а тому сплачений судовий збір в сумі 10736 грн. суд відносить на рахунок позивача. Суд задовольнив позовні вимоги майнового характеру, тому з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 4113,98 грн.

Outcome: partial