Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

В квітні 2021 року [PERSON] , який діє в інтересах недієздатного [PERSON] , через свого представника - адвоката Хомича І.О., звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що [PERSON] був наймачем квартири [ADDRESS] , у якій він зареєстрований з 29 квітня 1969 року та проживає на день звернення з даним позовом до суду. 22 вересня 1995 року [PERSON] звернувся до органу приватизації Печерської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою щодо приватизації квартири. Розпорядженням відділу приватизації державного житлового фонду Печерської РДА у м. Києві №1928 від 25 жовтня 1995 року прохання [PERSON] про приватизацію квартири було задоволено та передано квартиру в приватну спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , визначивши [PERSON] уповноваженим власником квартири. В цей же день на підставі вищевказаного розпорядження було видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру. Представник вказував, що є вагомі підстави вважати, що через свій психічний стан [PERSON] на момент написання заяви про приватизацію спірної квартири від 22 вересня 1995 року та подання її до органу приватизації не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а відтак був неспроможний приймати рішення щодо вчинення вказаного одностороннього правочину. В обґрунтування зазначених доводів зазначає, що відповідно до свідоцтва про хворобу №70 від 20 березня 1949 року воєнно-лікарською комісією позивачу було встановлено діагноз «шизофренія». Даний діагноз підтверджується епікризом РКЛ ЛОО при КМ України, де лікарем-психіатром позивачу було встановлено діагноз «виражений психоорганічний синдром із інтелектуально-мнестичним зниженням і емоційно-польовим порушенням по типу психотаподібного розвитку особистості, а також висновком судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи №232 від 18 квітня 2017 року. У зв`язку з цим, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2017 року [PERSON] було визнано недієздатним. Зазначав, що [PERSON] внаслідок психічної хвороби на момент написання заяви про приватизацію спірної квартири від 22 вересня 1995 року та подання її до органу приватизації Печерської РДА не міг усвідомлювати значення свої дій та керувати ними, так як у випадку усвідомлення позивачем значення своїх дій у нього були всі підстави приватизувати квартиру лише на своє ім`я, однак через психічну хворобу позивач не міг оцінювати правові наслідки поданої ним заяви з проханням передати її в приватну спільну власність з [PERSON] - дружина [PERSON] , та [PERSON] (матір [PERSON] ), яких незадовго до приватизації квартири позивач зареєстрував в ній (в 1990 році та 1993 році). Тим більше [PERSON] ніколи не була членом сім`ї наймача позивача [PERSON] , не вела з ним спільного господарства та фактично проживала за іншою адресою, що підтверджується довідкою за №106 від 24 березня 1993 року. Видачею відділом приватизації державного житлового фонду Печерської РДА м. Києва оскаржуваного розпорядження №1928 від 25 жовтня 1995 року про передачу спірної квартири в приватну спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також шляхом видачі на підставі вказаного розпорядження свідоцтва про право власності на житло від 25 жовтня 1995 року було порушено майнові права [PERSON] , як наймача, на отримання квартири в особисту приватну власність, а не в спільну часткову власність. Представник позивача вважає, що наявні підстави для задоволення позову про визнання недійсним розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Печерської РДА в м. Києва від 25 жовтня 1995 року за №1928 та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 25 жовтня 1995 року, оскільки на час написання та подання до органу приватизації відповідної заяви про приватизацію [PERSON] через свій психічний стан не усвідомлював значення свої дій та не міг керувати ними. Також представник зазначав, що на підставі договору дарування від 20 лютого 2001 року [PERSON] подарувала належну їй 1/3 частину квартири своїй доньці [PERSON] . Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чіріч О.А. за реєстровим №5с-100 та зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації за №1228 від 06.07.2001 р. [INFO] [PERSON] померла. Спадкова справа після її смерті не заводилась, єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину після її смерті, є її донька - [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . Спадщину після її смерті прийняли спадкоємці першої черги за законом: діти - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також чоловік - [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , спадкоємцем після смерті останнього є його син - [PERSON] . Поряд з цим, вважає, що у випадку задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на квартиру, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вважатимуться таким, що не набули у спільну часткову власність спірну квартиру, а відтак не мали жодних правових підстав розпоряджатись нею, в зв`язку з чим наявні підстави для визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири від 20 лютого 2001 року. Посилаючись на викладене, представник позивача просив задовольнити позов та визнати недійсним розпорядження про приватизацію квартири [ADDRESS] від 25 жовтня 1995 року за №1928, визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS] , виданого 25 жовтня 1995 року на ім`я [PERSON] та членів його сім`ї - [PERSON] та [PERSON] відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва на підставі розпорядження від 25 жовтня 1995 року №1928, визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири, укладений 20 лютого 2001 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чіріч О.А. за реєстровим номером 5с-100. Ухвалою судді від 09 квітня 2021 року відкрито провадження у даній справі для розгляду за правилами загального позовного провадження, з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 20 травня 2021 року зупинено провадження у даній справі до встановлення правонаступників померлої [PERSON] 25 травня 2021 року від Печерської районної в м. Києві державної адміністрації до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав. Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2012 року у справі №2-3042/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2012 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Печерської РДА м. Києва, [PERSON] , за участі третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] , державного нотаріуса Шостої Київської нотаріальної контори Радіонової Л.І., відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в м. Києві про визнання недійсним шлюбу, укладеного без наміру створити сім`ю, свідоцтва про право власності на житло, договору дарування частини квартири, яка є спільною власністю, та щодо зміни умов її приватизації, залишені без задоволення. Вказаним рішенням було встановлено, що приватизація займаного [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] приміщення відбулась відповідно до вимог чинного законодавства, без порушень прав позивача [PERSON] та квартира [ADDRESS] була приватизована за заявою усіх зареєстрованих та проживаючих в ній осіб, за їх спільною згодою, з визначенням рівності часток. В подальшому, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року в справі №757/69276/17-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, у задоволенні позову [PERSON] до Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві про визнання недійсним розпорядження, свідоцтва про право власності та договору дарування - відмовлено. Печерська РДА м. Києва наголошувала на тому, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2017 року (справа №757/44550/16) визнано [PERSON] недієздатним, тобто з моменту приватизації спірної квартири до визнання [PERSON] недієздатним минуло 22 роки. Визнання недієздатним [PERSON] у 2017 році за рішенням суду не є підставою для задоволення вимог про недійсність приватизації житла. Також було зазначено про те, що Печерська районна в м. Києві державна адміністрація є новоутвореним органом державної влади (утворена з 31 жовтня 2010 року), не є правонаступником ні Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, ні Печерської районної державної адміністрації міста Києва, тому пред`явлення позовних вимог до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним розпорядження 1995 року є неправомірним. Ухвалою судді від 09 листопада 2021 року поновлено провадження у даній справі. 20 грудня 2021 року до суду від представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - адвоката Дрозд І.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову. При цьому вказувала, що оскаржуване розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Печерської РАД в м. Києві не є угодою чи одностороннім правочином, а є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, а тому норма ст. 48 ЦК УРСР, на яку посилається відповідач, не може бути застосована до даних правовідносин. Зазначала, що приватизація була проведена у повній відповідності до норм діючого на час її проведення законодавства, на всіх осіб, які були зареєстровані в квартирі, тобто на [PERSON] (дружину [PERSON] ) та [PERSON] (матір [PERSON] ) Крім того, в результаті приватизації квартири на трьох членів сім`ї вийшла двокімнатна квартира, тому майнові права [PERSON] не можуть бути порушені, оскільки у випадку приватизації на одну особу - [PERSON] , квартира була б значно меншою, ніж фактично було отримано із розрахунку на трьох осіб. Посилання сторони позивача на медичні документи: виписки із амбулаторної картки, як на докази того, що [PERSON] був неспроможний приймати рішення щодо вчинення своїх дій на момент приватизації спірної квартири, не можуть бути підставами для визнання недійсним спірного розпорядження. Ухвалою суду від 17 січня 2022 року залучено до участі у справі за даним позовом: - правонаступника відповідача [PERSON] , померлої [INFO] , - [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ; правонаступника позивача [PERSON] , померлого [INFO] , - [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28 липня 2022 року по справі призначено посмертну-судово-психологічну експертизу. Провадження у справі зупинено на час проведенні експертизи. Ухвалою судді від 29 грудня 2022 року провадження у справі поновлено. Постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року ухвалу Печерського районного суду від 28 липня 2022 року залишено без змін. Ухвалою судді від 30 листопада 2023 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті, з повідомленням сторін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 22.09.1995 року позивач [PERSON] звернувся до відділу приватизації державного житлового фонду Печерської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про передачу в приватну спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] , що він займає разом з членами сім`ї на умовах найму та при оформленні квартири у спільну часткову власність просив передбачити розподіл долі власності між членами сім`ї у рівному співвідношенні. Вказана заява була підписана позивачем [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (рідна мати [PERSON] ). На підставі поданої заяви та довідки про склад сім`ї наймача 25.10.1995 року відділом приватизації державного житлового фонду Печерської районної в м. Києві державної адміністрації було видано розпорядження № 1928 про передачу уповноваженому власнику квартири у приватну спільну часткову власність. У цей же день відділом приватизації державного житлового фонду Печерської районної державної адміністрації м. Києва видано свідоцтво про право власності на житло, у відповідності до якого [PERSON] та члени його сім`ї [PERSON] , [PERSON] набули у власність в рівних долях квартиру [ADDRESS] . У подальшому, 20.02.2001 року між [PERSON] (даруватель) та [PERSON] (обдарована) укладено договір дарування 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чіріч О.А., за реєстровим № 5с-100. [INFO] [PERSON] померла. [INFO] [PERSON] померла. Звертаючись з даним позовом до суду, [PERSON] , в інтересах якого діє його син [PERSON] , вказував, що через свій психічний стан [PERSON] на момент написання заяви про приватизацію спірної квартири від 22 вересня 1995 року та подання її до органу приватизації не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а відтак був неспроможний приймати рішення щодо вчинення вказаного одностороннього правочину. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, сторона позивача посилалась на висновок судово-психіатричного експерта №774, проведеного 08 грудня 2022 року, згідно з яким [PERSON] на період написання ним та подання заяви про приватизацію квартири [ADDRESS] (29 вересня 1995 року) страждав на органічне ураженні головного мозку судинного генезу (гіпертонічна хвороба, церебральний артеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія) з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням) та за своїм психічним станом в цей період він не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи слідує, що позивач [PERSON] неодноразово звертався до суду з позовом про визнання недійсним розпорядження від 25 жовтня 1995 року, свідоцтва про право власності на житло, договору дарування частини спірної квартири, яка є спільною власністю, та щодо зміни умов її приватизації. Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2012 року у справі №2-3042/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2012 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Печерської РДА м. Києва, [PERSON] , за участі третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] , державного нотаріуса Шостої Київської нотаріальної контори Радіонової Л.І., відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в м. Києві про визнання недійсним шлюбу, укладеного без наміру створити сім`ю, свідоцтва про право власності на житло, договору дарування частини квартири, яка є спільною власністю, та щодо зміни умов її приватизації, залишені без задоволення. У вересні 2016 року [PERSON] звертався до суду із заявою, в якій просив визнати недієздатним його батька [PERSON] , [INFO] , встановити над ним опіку та призначити його опікуном, посилаючись на те, що його батько за станом здоров`я не може розуміти значення своїх дій і керувати ними. За наслідком розгляду вказаної заяви Печерським районним судом м. Києва було ухвалено рішення від 31 липня 2017 року, яким заяву задоволено частково. Визнано [PERSON] , [INFO] недієздатним. В задоволенні вимог про призначення опікуном [PERSON] над недієздатним [PERSON] - відмовлено. В подальшому рішенням Дніпровського районного суду від 14 травня 2018 року призначено [PERSON] опікуном над недієздатним дідом [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, не дивлячись на рішення про визнання [PERSON] недієздатним та призначення йому опікуна його онука [PERSON] , [PERSON] , особисто звертався до суду з позовом про визнання недійсним розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Печерської районної в м. Києві державної адміністрації №1928 від 25.10.1995 р. та виданого на його підставі свідоцтва від 25.10.1995 р. про право власності на житло - квартиру [ADDRESS] , визнання недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чіріч О.А. 20.02.2001 р. за реєстровим № 5с-100. За наслідками розгляду даного позову, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року у задоволені позовних вимог було відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач [PERSON] особисто оскаржив його в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги, посилаючись в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що була порушена процедура приватизації спірної квартири відповідно до волевиявлення позивача, який висловив волю на передачу квартири у спільну сумісну власність. При цьому позивач жодним чином не посилався на свій безпорадний стан,як на час написання заяви на приватизації спірної квартири, отримання оспорюваного розпорядження так і видачі свідоцтва про право власності на квартиру, яка є предметом спору, за наявності судового рішення про визнання його недієздатним. Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2020 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду залишено без змін. Також, рішеннями Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2012 року та рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20листопада 2019 року було встановлено, що приватизація займаного [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] приміщення відбулась відповідно до вимог чинного законодавства, без порушень прав позивача [PERSON] та квартира [ADDRESS] була приватизована за заявою усіх зареєстрованих та проживаючих в ній осіб, за їх спільною згодою, з визначенням рівності часток. Оскільки судами не встановлено підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання недійсним розпорядження про приватизацію нерухомого майна та свідоцтва про право власності навимоги про визнання недійсним договору дарування від 20 січня 2001 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , яка є похідною вимогою від двох перших позовних вимог. З такими висновками судів й погодився суд апеляційної інстанції, залишаючи в силі оскаржувані судові рішення. Крім того, судом встановлено, що 29.10.2010 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , звернулись до Шостої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті їх матері [PERSON] 08.09.2010 року позивач [PERSON] особисто звернувся до Шостої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті його дружини [PERSON] , а саме 2/3 частин квартири [ADDRESS] , 1/3 частини якої належало померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.10.1995 року та 1/3 якої належало на підставі договору дарування від 20.02.2001 року. Отже, протягом 2011-2019 року [PERSON] особисто та неодноразово намагався в судовому порядку оскаржити та визнати недійсним розпорядження №1928від 25 жовтня 1995 року про приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на квартиру та договору дарування квартири від 20.02.2001 року, при наявності рішення суду від 31 липня 2017 про визнання його недієздатним. За таких обставин суд вважає, що стороною позивача допущена суперечлива поведінка, оскільки після пред`явлення позову про визнання недійсним розпорядження про приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на спірну квартиру та договору дарування квартири від 20.01.2001 року, починаючи з листопада 2017 року, тобто після ухвалення рішення про визнання його недієздатним, ним не обґрунтовувались позовні вимоги, з тих підстав, що він не розумів значення своїх дій під час написання заяви про приватизацію спірної квартири при наявності висновку судово-психіатричного експерта від 18 квітня 2017р. № 232, складеного експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, за яким [PERSON] страждає на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія) з вираженим інтелектуально - мнестичним зниженням. [PERSON] за своїм психічним станом не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Разом з тим, лише у 2021 році, тобто після чотирьох років після визнання [PERSON] недієздатним, [PERSON] , в інтересах недієздатного [PERSON] , звернувся в суд з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що [PERSON] під час написання заяви про приватизацію спірної квартирине розумів значення своїх дій. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України. Відповідно до частини другої цієї ж статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України). Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України). Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України). За змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним. При цьому вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venirecontrafactumproprium (заборони суперечливої поведінки) базується на римській максимі nonconceditvenirecontrafactumproprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі зазначеної доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці, за умови, що інша сторона, діючи собі на шкоду, розумно покладається на них (висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (пункт 6 частини першої статті 3, частини друга та третя статті 13 ЦК України). Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, сформульованим у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №914/1954/20, суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності, базується на римській максимі: ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається. Вирішуючи спір, суду при виборі і застосуванні норми права необхідно врахувати висновки, викладені у постанові Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Також від представника [PERSON] , який діє в інтересах відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності до пред`явлених позовних вимог, в якій було зазначено, що [PERSON] про порушення його прав оспорюваним розпорядженням, свідоцтвом про право власності було відомо ще в 1995 році, а договором дарування було відомо ще станом на 2001 рік, в той час як останній звернувся з даним позовом в квітні 2021 року, тобто з пропуском трирічного строку, визначеного цивільним законодавством України. Згідно з роз`ясненнями, викладеним в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» 18.12.2009 N 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з того, що суд прийшов до висновку про відмову у позовних вимог по суті, відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Outcome: dismissed