Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сахновщинського районного суду Харківської області з позовною заявою про визнання права власності на 1/2 частину майна: житлового будинку загальною площею 86,9 кв.м. житловою площею 43 кв.м. та надвірними будівлями, за адресою [ADDRESS] ; земельну ділянку з кадастровим номером 6324855100:00:010:0010 за адресою [ADDRESS] , площею 0.1225 га, за цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови; трактора Беларус-892, рік випуску - 2007, заводський номер [NUMBER]. двигун номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; визнання недійсним договір дарування житлового будинку загальною площею 86,9 кв.м, житловою площею 43 кв.м, та надвірними будівлями, за адресою [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Ніколенко А.С. Харківського міського нотаріального округу серії та номеру 1149 від 16.09.2015 року та стягнути з відповідача судові витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив, що 29.12.1995 року між позивачем та [PERSON] укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сахновщинського районного управління юстиції Харківської області, про що складено відповідний актовий запис № 117, що підтверджується витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 27.01.2023 року. 14.08.2015 року Сахновщинським районним судом Харківської області ухвалено рішення по цивільній справі № 634/777/15-ц, за яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Колишня дружина позивача - [PERSON] померла (точна дата смерті позивачу невідома). За час перебування у шлюбі, внаслідок спільної праці. 25.01.1996 року сторонами набуто житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Одночасно із цим. вказаний житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 86,9 кв.м, житлова площа 43 кв.м. зареєстровано на ім`я [PERSON] . Крім того, 10.03.2006 року набуто земельну ділянку під житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , площею 0.1225 га, за цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови, зареєстровано на ім`я померлої [PERSON] за кадастровим номером 6324855100:00:010:0010. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 01.02.2023 року, позивачу стало відомо, що 16.09.2015 року між [PERSON] та її донькою - [PERSON] (далі - відповідач) укладено договір дарування №1149 від 16.05.2015 року житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який був зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ніколенко А.С. з зазначеного вбачається, що за життя, відразу після розірвання шлюбу [PERSON] подаровано житловий будинок відповідачу без повідомлення та погодження позивача, крім того, про вчинення дійсного правочину [PERSON] стало відомо лише 01.02.2023 року з інформаційної довідки з ЄРРП. Відповідно до заявлених вимог про визнання права власності на 1/2 частини спільного майна подружжя за позивачем, суд, за похідними вимогами, одночасно вирішує питання про припинення права власності відповідача на земельну ділянку та визнання цього права за позивачем. Крім того, підчас шлюбу, між ООО «Технолог» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу від 17.10.2007 року, за яким продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець у порядку й на умовах передбачених даним договором зобов`язується прийняти й оплатити сільськогосподарську техніку, а саме трактор Беларус-892, рік випуску - 2007, заводський номер [NUMBER] , двигун номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Загальна вартість товару за договором купівлі-продажу від 17.10.2007 року становить 111300 грн. 30.11.2007 року [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк» укладено кредитний договір № 190, згідно якого банк зобов`язався надати позичальнику на умовах дійсного договору кредит у сумі 97470 (дев`яносто сім тисяч чотириста сімдесят) грн., а позичальник зобов`язалася прийнята, належним чином використати та повернути кредит у розмірі 97470 грн., сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14% річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та у строки, визначені кредитним договором. Позивачем надано письмову згоду на укладення дружиною Кредитного договору №190 від 30.11.2007 року. Тобто подружжям взято кредит у ВАТ «Ощадний Банк України» з метою купівлі трактора «Беларус-892», рік випуску - 2007, за договором купівлі-продажу від 17.10.2007 року, кредит від 30.11.2007 року погашений повністю. Наразі трактор перебуває у користуванні відповідача, згідно реєстру реєстрації техніки, станом на 13.02.2023 року, вказаний трактор марки «Белорус-892». 2007 року, зареєстрований 24.10.2017 року за [PERSON] , позивач не використовує трактор марки «Белорус - 892», майно перебуває у володінні відповідача, що є підставою для звернення до суду з позовом. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з оплати судового збору за вимогами в сумі 10353,15 гри., забезпечення позову в сумі 536,80 грн., оплаті комісії банку 25 грн. та 103,53 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 26 800 грн., загальні очікувані судові витрати становлять 37818,48 грн. Ухвалою суду від 12.07.2023 року заяву представника позивача Пілігрім П.О. про забезпечення позову задоволено частково: накладено арешт на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 86,9 м.кв., житлова площа 43 м.кв; накладено арешт на 1/2 частину земельної ділянки під житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , площею 0.1225 га, за цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови, за кадастровим номером 6324855 100:00:010:0010. Ухвалою суду від 26 липня 2023 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16 листопада 2023 року закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник Пілігрім П.О. у судове засідання не з`явились, надали заяву в якій просили розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилися, направили до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог та долучити до матеріалів справи письмову промову представника відповідача у судових дебатах. В направленому до суду відзиві зазначили, що мати відповідачки, [PERSON] у період з 30.04.1974 по 10.02.1993 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з батьком Відповідачки - [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 01.08.2023 року, копія якого додається до відзиву. 21 жовтня 1993 року [PERSON] придбала у власність житловийбудинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: буд. [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі -продажу від 21 жовтня 1993 року, копія якого додається до відзиву. Протягом двох років після придбання зазначеного будинку. [PERSON] за власні кошти добудувала жилі кімнати до будинку. У грудні 1995 року узв`язку з тим, що [PERSON] добудувала жилі кімнати до існуючого (її)будинку Рішенням виконавчого комітету Сахновщинської селищної радинародних депутатів Сахновщинського району Харківської області від27.12.1995 року № 129 було вирішено: погасити старий договір купівлі-продажу, який не відповідає по етажному планові житлових кімнат; призначити право власності на житловий будинок з добудованими кімнатами за [PERSON] ; Сахновщинському БТІ виготовити всю необхідну документацію на це домоволодіння. Після чого, 25.01.1996 року (фактично через місяць) було видане Свідоцтво про право на приватну власність на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та який дійсно належить [PERSON] . Свідоцтво видане на підставі Рішення виконавчого комітету Сахновщинської селищної ради народних депутатів від 27.12.1995 року № 129. [PERSON] 29.12.1995 уклала шлюб з позивачем, проте до вказаного будинку позивач не має ніякого відношення, як до його придбання так і до його будівництва. Письмовими доказами підтверджується той факт, що вказаний будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , був особистим майном [PERSON] , який був придбаний та добудований до шлюбу із позивачем - [PERSON] . Не спростовує цей факт і те, що Свідоцтво про право на приватну власність на житловий будинок, яке було видане на підставі Рішення виконавчого комітету Сахновщинської селищної ради народних депутатів від 27.12.1995 року № 129 25.01.1996 року було видане через місяць після укладання шлюбу з позивачем. Таким чином житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: буд. [ADDRESS] , був особистою приватною власністю [PERSON] в розумінні вимог статті 57 СК України. Земельна ділянка площею 0, 1225 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд , кадастровий номер:6324855100:00:010:0010, яка розташована в [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Сахновщинською селищною радою Сахновщинського району Харківської області 10 березня 2006 року, серія ЯА № 627661, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010670200016. Вказаний державний акт на право власності на вказану земельну ділянку [PERSON] отримала під час перебування в шлюбі з позивачем - [PERSON] . Враховуючи те, що житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: буд. [ADDRESS] , був особистою приватною власністю [PERSON] , то і відповідно і земельна ділянка була особистою приватною власністю [PERSON] . У зв`язку з тим, що будинок та земельна ділянка були особистою приватною власністю матері відповідачки - [PERSON] , остання мала право розпоряджатися зазначеними об`єктами на свій розсуд, в тому числі дарувати. Тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування від 16.09.2013 року також не підлягають задоволенню. Крім того, слід відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину трактору марки БЕЛАРУС-892, 2007 року випуску, оскільки вказаний трактор за домовленістю між позивачем [PERSON] та [PERSON] , залишився після розірвання шлюбу 14.08.2015 року у останньої. Протягом понад 8 років позивач не звертався до [PERSON] з вимогою повернути йому трактор чи надати його в користування; претензій чи заяв від позивача ні до [PERSON] , ні до правоохоронних органів щодо розшуку трактору не надходило. З 2015 року позивач не цікавився вказаним трактором, не експлуатував його, не ремонтував його, не підтримував в належному стані. Вважаємо, що позивачем пропущено строк позовної давності. Третя особа приватний нотаріус Ніколенко А.С. в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву в якій зазначив, що просить справу розглядати без його участі та прийняти рішення на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши наявні у справі докази, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, суд приходить наступного. Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 29.12.1995 року між позивачем та [PERSON] укладено шлюб, а 14.08.2015 року, згідно рішення Сахновщинського районного суду шлюб було розірвано, що підтверджується витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 27.01.2023 року (а.с. 15). Згідно копії витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину від 14.11.2023 року, [PERSON] , [INFO] померла [INFO] , після її смерті була зареєстрована спадкова справа за №28/2022, номер у спадковому реєстрі 69180563 (а.с. 167). Відповідно до копії Свідоцтва про право на приватну власність на житловий будинок від 25.01.1996 року, житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] . Свідоцтво видане на підставі Рішення виконавчого комітету Сахновщинської селищної ради народних депутатів від 27.12.1995 року № 129 (а.с.26). Згідно договору купівлі-продажу від 21 жовтня 1993 року [PERSON] придбала у власність житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 94-95). Відповідно до копії Рішення виконавчого комітету Сахновщинської селищної ради народних депутатів Сахновщинського району Харківської області від 27.12.1995 року № 129 про визнання права власності на домоволодіння розташоване за адресою [ADDRESS] за [PERSON] у зв`язку з добудовою житлових кімнат. Погашено старий договір купівлі-продажу, який не відповідає поетажному планові житлових кімнат. Визнано право власності на житловий будинок з добудованими кімнатами за [PERSON] (а.с. 96). Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень СК України» зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Оскільки, як встановлено вище, сторонами укладено шлюб та будинок у власність придбано до 01 січня 2004 року, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за положеннями КпШС України. При цьому, поділ майна подружжя суд здійснює за правилами, передбаченими СК України. Так, відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України). Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Аналогічні положення закріплені у ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України. Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Досліджені матеріали справи свідчать, що житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: буд. [ADDRESS] був особистим майном матері відповідачки - [PERSON] (колишньої дружини позивача), який був придбаний до укладення шлюбу із позивачем. Так спірний будинок був придбаний 21 жовтня 1993 року, згідно договору купівлі - продажу від 21 жовтня 1993 року. Рішенням виконавчого комітету Сахновщинської селищної ради народних депутатів Сахновщинського району Харківської області від 27.12.1995 року № 129 було вирішено: погасити старий договір купівлі-продажу, який не відповідає поетажному планові житлових кімнат; призначити право власності на житловий будинок з добудованими кімнатами за [PERSON] 25.01.1996 року було видане Свідоцтво про право на приватну власність на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та який дійсно належить [PERSON] . Свідоцтво видане на підставі Рішення виконавчого комітету Сахновщинської селищної ради народних депутатів від 27.12.1995 року № 129. У постанови ВС у справі № 6-2921цс16 від 15 листопада 2017 року Верховний суд дійшов висновку про те, що оформлення права власності на ново забудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті. Тому сам по собі факт оформлення права власності на ново забудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим жодних доказів набуття спірного будинку внаслідок спільної праці, трудових чи грошових витрат позивачем не надано. Також не надано доказів проживання однією сім`єю позивача з [PERSON] до укладання шлюбу, а саме до 29.12.1995 року. Тому, не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 86,9 кв.м. житловою площею 43 кв.м. та надвірними будівлями, за адресою [ADDRESS] , оскільки він набутий колишньою дружиною [PERSON] до шлюбу з позивачем, а тому був її особистою власністю. Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 6324855100:00:010:0010 за адресою [ADDRESS] , площею 0.1225 га, за цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови. Згідно копії Державного акта на право власності на земельну ділянку виданого [PERSON] (колишня дружина позивача) на підставі рішення Сахновщинської селищної ради ХХІV сесії ІV скликання від 15 жовтня 2004 року є власником земельної ділянки площею 0,1225 га, яка розташована [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд від 10 березня 2006 року, серія ЯА № 627661 (а.с. 98). Відповідно копії Рішення Сахновщинської селищної Ради від 26.12.2003 року надано дозвіл [PERSON] (колишня дружина позивача) приватизувати земельну ділянку у розмірі 1160,2 м.кв. в [ADDRESS] , в тому числі для обслуговування житлового будинку. Надано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (а.с. 99). Відповідно до статті 61 СК в редакції, чинній станом на 10 березня 2006 року (виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку, Сахновщинською селищною радою Сахновщинського району Харківської області 10 березня 2006 року, серія ЯА № 627661), приватизовані одним із подружжя земельні ділянки не належать до об`єктів права спільної сумісної власності. Згідно Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. З урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18)в справі № справа № 626/4/17 (провадження № 61-29004 св 18). Судом встановлено, що спірна земельна ділянка, приватизована колишньою дружиною позивача та була її особистою власністю, тому вона не є спільною сумісною власністю подружжя і не може бути поділена між сторонами спору. Тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування житлового будинку загальною площею 86,9 кв.м, житловою площею 43 кв.м, та надвірними будівлями, за адресою [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Ніколенко А.С. Харківського міського нотаріального округу серії та номеру 1149 від 16.09.2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Згідно інформацію із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 01.02.2023 року, 16.09.2015 року між [PERSON] та її донькою - [PERSON] укладено договір дарування №1149 від 16.05.2015 року житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який був зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ніколенко А.С. (а.с. 27-28). У зв`язку з тим, що судом було встановлено, що будинок та земельна ділянка були особистою приватною власністю матері відповідачки - [PERSON] , остання мала право розпоряджатися зазначеними об`єктами на свій розсуд, в тому числі дарувати. Тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування від 16.09.2013 року задоволенню не підлягають оскільки позивачем не доведено, що зміст правочину (договору дарування) суперечить Цивільному законодавству України, іншим актам цивільного законодавства. Щодо позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину трактора Беларус-892, рік випуску - 2007, заводський номер [NUMBER] . двигун номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , суд зазначає. Згідно договору купівлі-продажу від 17.10.2007 року, укладеногоміж ООО «Технолог» та [PERSON] продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець у порядку й на умовах передбачених даним договором зобов`язується прийняти й оплатити сільськогосподарську техніку, а саме Трактор Беларус - 892, рік випуску - 2007. заводський номер [NUMBER] , двигун номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Загальна вартість товару за договором купівлі-продажу від 17.10.2007 року становить 111300 (сто одинадцять тисяч триста) грн. Проведення оплати по дійсному договору відбулося у наступному порядку: суму 13 830 (тринадцять тисяч вісімсот тридцять) грн. сплатити до 20.11.2007 року. Залишок суми в розмірі 97 470 (дев`яносто сім тисяч чотириста сімдесят) грн. сплатити протягом п`яти днів з моменту реєстрації техніки в Держтехнагляді, оформлення кредитного договору, договору застави та договору страхування товару (а.с. 16-18). 30.11.2007 року між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк» укладено кредитний договір № 190 на сумі 97 470 (дев`яносто сім тисяч чотириста сімдесят) грн. (а.с. 19-20). Згідно заяви [PERSON] від 30.11.2007 року надав згоду своїй дружині на укладання кредитного договору №190 від 30.11.2007 року (а.с. 21). Відповідно заяви від 30.11.2007 року, позивачем надано згоду [PERSON] на передачу нею під заставу ВАТ «Ощадний Банк України», придбаного сторонами за спільні кошти, трактор марки «Белорус-892», 2007 р.в. Крім того, позивачем погоджено укласти договір застави на умовах, що визначені [PERSON] самостійно, виходячи із розумової доцільності та відповідають спільному волевиявленню (а.с. 22). Згідно довідки ТВБВ № 118.22-33/67 від 26.08.2022 року вбачається, що кредит за кредитним договором № 190 від 30.11.2007 року погашений повністю та закритий (а.с. 23). Відповідно листа ГУ Держпродспоживслужби № 10.0-057/2/1447-23 від 13.02.2023 року повідомлено, що згідно реєстру реєстрації техніки, станом на 13.02.2023 року, вказаний трактор марки «Белорус-892». 2007 р.в.. зареєстрований 24.10.2017 року за [PERSON] (а.с. 24). Згідно копії свідоцтва про реєстрацію машини, трактор Беларус-892, рік випуску - 2007, заводський номер [NUMBER] , двигун номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований 24.10.2017 року за [PERSON] (а.с. 25). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Згідно з ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За положенням ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 69 - 71 СК України визначено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Таким чином, суд встановив, що спірний транспортний засіб - трактор був набутий позивачем та її колишньою дружиною під час шлюбу в інтересах їх сім`ї і лише формально це майно було зареєстроване на ім`я [PERSON] , а тому цей транспортний засіб був їх спільною власністю. Вказані обставини не заперечуються відповідачем та її представником. Як встановлено судом і не заперечується сторонами колишня дружина позивача [PERSON] , померла [INFO] , після її смерті відкрилась спадщина. Відповідач [PERSON] є спадкоємцем першої черги, тому вона є належним відповідачем по вказаній справі. Крім того, відповідачем та її представником не заперечується факт перебування спірного транспортного засобу у розпорядженні та користуванні відповідача. Разом з тим, під час розгляду справи в суді представник відповідача [PERSON] заявила про застосування позовної давності по позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину трактору марки БЕЛАРУС-892, 2007 року випуску. Оскільки вказаний трактор за домовленістю між позивачем [PERSON] та [PERSON] , залишився після розірвання шлюбу 14.08.2015 року у останньої. Протягом понад 8 років позивач не звертався до [PERSON] з вимогою повернути йому трактор чи надати його в користування; претензій чи заяв від позивача ні до [PERSON] , ні до правоохоронних органів щодо розшуку трактору не надходило. З 2015 року позивач не цікавився вказаним трактором, не експлуатував його, не ремонтував його, не підтримував в належному стані. Тому вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Суд зазначає, що за правилами статей 256 - 258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17). Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012 зазначив, що "для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому, за змістом зазначеної норми (стаття 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Отже, за змістом частини першої статті 261 ЦК України законодавець виходить (в оцінці початку перебігу позовної давності) не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти". Визначаючи початковий момент перебігу позовної давності у спірних відносинах, представник відповідача вважає, що право на позов у [PERSON] виникло з 14.08.2015 року - після розірвання шлюбу. Саме з цього часу позивач не користувався спірним транспортним засобом. Оскільки [PERSON] тривалий час не заявляв своє право на трактор - позовна давність на час звернення до суду сплила. В судовому засіданні позивач [PERSON] зазначив, що після розірвання шлюбу спірний транспортний засіб - трактор перебував у його користуванні і він займався його обслуговуванням. Через чотири роки до нього звернулися працівники поліції які зазначили, що трактор є спільним майном і його колишня дружина має право ним користуватися. Він передав трактор колишній дружині і через два місяці звернувся до неї з проханням повернути трактор. На що остання відповіла, що він ще їй потрібен. А потім зять колишньої дружини повідомив, що трактор він більше не побачить. Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К." та інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що на підставі наданих доказів неможливо встановити коли позивач об`єктивно мав можливість дізнатися про порушення свого права. Крім того, матеріали справи не містять докази того, що за життя між колишнім подружжям [PERSON] існував спір з приводу поділу транспортного засобу та у позивача існували перешкоди в користуванні спірним майном. Жодних обставин щодо часу, коли позивачу стало відомо про його порушене право спільної власності на спірне майно, стороною відповідача не вказано. Всі доводи зводяться до того, що з часу припинення шлюбних відносин позивач спірним майном не користувався. Однак предметом доведення за таких обставин є обізнаність про порушення права спільної власності, оскільки належність на праві спільної сумісної власності майна цілком допускає використання такого майна одним із подружжя, що не є позбавленням права власності чи порушенням такого права. За таких обставин, суд вважає, що більш вірогідним є твердження позивача, що він дізнався про порушення свого права у 2019 році. Разом з тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, із подальшими змінами і доповненнями, внесеними відповідними постановами Кабінету Міністрів України. 25 березня 2023 року Кабінет Міністрів України вніс зміни до постанови «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236, згідно яких строк дії карантину продовжено до 30 червня 2023 року. Таким чином, починаючи з 02 квітня 2020 року і по 30 червня 2023 року, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Крім того, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (№64/2022) воєнний стан було запроваджено з 24 лютого 2022 року, який є продовженим до теперішнього часу. 15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (№ 2120-IX), а відповідно до п. 2 Закону передбачена зупинка перебігу передбачено зокрема для загальної та спеціальної позовної давності (ст. 257, 258 ЦК України). Тому з 15 березня 2022 року зупинене перебіг загальної позовної давності для будь-яких заінтересованих у судовому захисті осіб. Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки позивач про порушення своїх прав дізнався у 2019 року, а до суду звернувся 04.07.2023 року, тому відсутні підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності, оскільки позивачем не пропущене строк звернення до суду з позовними вимогами про визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу - трактора. Тому позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину трактора Беларус-892, рік випуску - 2007, заводський номер [NUMBER] . двигун номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] підлягають задоволенню. Щодо питання про відшкодування позивачу понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного. Розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. Вирішення цього питання є обов`язком суду, яке вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом. Вимога учасника справи щодо розподілу судових витрат не є позовною вимогою, а є процесуальною дією суду. За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Відповідний висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: partial