Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-10 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла за підсудністю вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є визнання недійсним кредитного договору № [NUMBER] від 12 жовтня 2021 року, який укладений між ТОВ «Фінтаргет» та [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 19.09.2023 року відкрито провадження у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно інформації, яка відображена на сайті Українське бюро кредитних історій, станом на 30.06.2023 слідує, що за [PERSON] рахується начебто відкритий у TOB «Фінтаргет» кредит № [NUMBER] від 12.10.2021 та існує поточна заборгованість по ньому. 05.01.2022 [PERSON] через засоби поштового зв`язку (трек-номер [NUMBER] ) надіслала на адресу відповідача TOB «Фінтаргет» письмову вимогу в якій зазначила, що [PERSON] кредитних договорів з TOB «Фінтаргет» не укладала, коштів не отримувала. Вказану письмову вимогу отримано TOB «Фінтаргет» 10.01.2022, однак виконано не було. На теперішній час позивачу не відомо хто був позичальником та на яке ім`я, номер рахунку перераховані кредитні кошти. 19.01.2022 [PERSON] звернулася до ГУ Національної поліції в Тернопільській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. В заяві вказувалося про наявність ознак кримінального правопорушення передбачених ч.1 ст. 190 КК України (шахрайство), щодо оформлення 12.10.2021 на ім`я [PERSON] ряд кредитів з TOB «Укр Кредит Фінанс», TOB «ФК «Форза», у TOB «ФК «Арагон», TOB «ФК «КІФ» та в тому числі № [NUMBER] з TOB «Фінтаргет», сторонніми особами. У зв`язку із викладеним, позивач вимушений звернутись до суду за захистом свох прав та інтересів до відповідача. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що маючи лише одні паспортні дані, отримати кредит в фінансовій установі неможливо, оскільки згідно законодавства України, кожний позичальник проходить перевірку в системі ВаnkID та цю перевірку не можливо пройти без надання паспортних даних та РНОКПП, а також інших документів які необхідні для такої перевірки. При цьому пояснив, що проведення платежів з застосуванням платіжних систем, є господарською діяльністю, для ведення якої необхідна відповідна ліцензія, а відповідач не має такої ліцензії. У зв`язку з цим, для проведення платежів у платіжних системах між ТОВ «ФІНТАРГЕТ» та ТОВ «ФК «САН-РАЙЗ ФІНАНС» був укладений відповідний договір, згідно якого ТОВ «ФК «САН-РАЙЗ ФІНАНС» проводило оплати у платіжних системах. Інформація про платежі, які проводило ТОВ «ФК «САН-РАЙЗ ФІНАНС», є конфіденційною та не підлягає розголошенню, у тому числі і замовнику послуг ТОВ «ФІНТАРГЕТ». При реєстрації особистого кабінету Клієнт вводить номер карти на який необхідно перевести кредитні кошти але у особистому кабінеті Клієнта та у базі даних ТОВ «ФІНТАРГЕТ» залишається тільки маска цієї карти ( [NUMBER] ) з зазначених вище підстав повний номер карти Клієнта має тільки ТОВ «ФК «САН-РАЙЗ ФІНАНС» яке і проводило оплати у платіжних системах на картку зазначену Клієнтом. Картки зазначені Клієнтами не обов`язково повинні належати їм. Відповідальність за коректність наданої інформації повністю лежить на Клієнтах, тому, ані ТОВ «ФІНТАРГЕТ», ані ТОВ «ФК «САН-РАЙЗ ФІНАНС» не мали права заборонити Клієнту розпоряджатися своєю власністю та перерахувати кредитні кошти на будь які картки, окрім випадків передбачених у законодавстві України. Таким чином, зауважив, що вини відповідача не має. Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач фактично підтримала позов, просила задовольнити. В судовому засіданні, яке відбулось 11.03.2024 року, представник позивача позовні вимоги підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. В судове засідання, яке відбулось 13.02.2024 року, відповідач не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання здійснювалося технічним засобом. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно інформації, яка відображена на сайті Українське бюро кредитних історій станом на 30.06.2023 слідує, що за [PERSON] рахується відкритий у TOB «Фінтаргет» кредит № [NUMBER] від 12.10.2021 та існує поточна заборгованість по ньому. 19.01.2022 [PERSON] звернулася до ГУ Національної поліції в Тернопільській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. В заяві вказувалося про наявність ознак кримінального правопорушення передбачених ч.1 ст. 190 КК України (шахрайство), щодо оформлення 12.10.2021 на ім`я [PERSON] ряд кредитів з TOB «Укр Кредит Фінанс», TOB «ФК «Форза», у TOB «ФК «Арагон», TOB «ФК «КІФ» та в тому числі № [NUMBER] з TOB «Фінтаргет», сторонніми особами. Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18.04.2022 вбачається, що 15.04.2022 до Тернопільського РУ поліції надійшла ухвала слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду справа №607/4123/22 від 31.03.2022 на підставі якої внесено відомості до ЄРДР по факту шахрайських дій відносно [PERSON] . Правова кваліфікація ч.1 ст.190 КК України, номер кримінального провадження 12022216040000333. Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Частинами другою та третьою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 2 статті 639 ЦК України визначено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» - Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Частиною 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. За правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. За приписами частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. З аналізу положень п. 6, 12 ч. 1 ст. 3, ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» вбачається, що клієнт має бути ідентифікований одразу при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній мережі за допомогою електронного підпису або електронного цифрового підпису, інших аналогів власноручних підписів і лише на етапі акцептування пропозиції про укладення договору акцепт підписується одноразовим ідентифікатором, який відповідно до п.п. 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» є алфавітно-цифровою послідовністю. Чинним законодавством можливість використання електронного підпису особи під час укладення правочинів передбачена та врегульована у Законі України «Про електронні довірчі послуги». Так, пунктами 8, 19, 20 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про електронні довірчі послуги» визначено, що: електронна ідентифікація - процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи; ідентифікаційні дані особи - унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи;ідентифікація особи - процедура використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, в результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи. Отже, процедура накладення електронного підпису особою передбачає її електронну ідентифікацію, яка полягає у використанні засобів та методів, які дозволяють однозначно встановити відповідну особу. На виконання приписів Закону України «Про електронні довірчі послуги» в Україні діють декілька способів електронної ідентифікації особи, які дозволяють однозначно її встановити, а саме: 1) використання кваліфікованого електронного підпису особи, який розміщений у вигляді приватного ключа на матеріальному носії інформації; 2) використання систем BankID, зокрема Національного банку України, який регулюється постановою правління цього банку від 17 березня 2020 року №32. З аналізу положень п.6, 12 ч.1 ст.3, ст.11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» вбачається, що клієнт має бути ідентифікований одразу при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній мережі за допомогою електронного підпису або електронного цифрового підпису, інших аналогів власноручних підписів і лише на етапі акцептування пропозиції про укладення договору акцепт підписується одноразовим ідентифікатором, який відповідно до п.п. 6, 12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» є алфавітно-цифровою послідовністю. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який укладається в письмові формі (ст. 1055 ЦК України). Відповідно до вимог ч.2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Нормою ст. 1054 ЦК України, визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Дослідивши кредитний договір № [NUMBER] від 12.10.2021, суд встановив, що договір підписаний позивачем, оскільки містить алфавітно-цифрову послідовність, передбачену законом для одноразового ідентифікатора, який є аналогом власноручного підпису позивача. Матеріали справи також містять дані про те, що особа позивача була належним чином ідентифікована при його реєстрації в ІТС відповідною алфавітно-цифровою послідовністю, передбаченою законом для одноразового ідентифікатора, який є аналогом власноручного підпису позивача. Тобто, в матеріалах справи наявні докази щодо укладення кредитного договору з використанням власних персональних даних [PERSON] на отримання кредитних коштів у сумі 2000 грн. Матеріали справи містять і докази того, що відповідачем виконані умови кредитного договору та надано позивачу кредит у розмірі 2000 грн. Крім того, спірний кредитний договір містить інформацію, як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується його електронним підписом в договорі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Outcome: dismissed