Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про незаконне переоформлення земельної ділянки, в обґрунтування зазначив наступне. По договору дарування від 27.05.1994 року [PERSON] і він є співвласниками земельної ділянки по [ADDRESS] і солідарно відповідають за спільні договірні зобов`язання. Порядок користування визначено відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2004. Здійснення їх прав і обов`язків відбувається за домовленості і координації дій, але [PERSON] самочинно від свого імені по договору дарування від 29.08.2017 передала із їх спільного майна земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 150 кв.м [PERSON] . Перехід права власності на землю проведено [PERSON] без необхідних письмових повноважень і встановлених обмежень, без попереднього повідомлення всіх співвласників будинку і за відсутності їх загального дозволу, без його особистої згоди, не визначені способи та умови цільового призначення землі і належність її до єдиного майнового комплексу. Наявність таких істотних недоліків свідчить про порушення земельного законодавства, незаконне переоформлення земельної ділянки на іншого власника в результаті земельної афери. Просить припинити договір дарування від 29.08.2017, укладений між [PERSON] і [PERSON] на земельну ділянку площею 150 кв.м по [ADDRESS] , з підстав ст. ст. 373, 638 ЦК України і ст. ст. 88, 131, 210 ЗК України. Судовий збір покласти на відповідача, з підстав ч. 9 ст. 141 ЦПК України. Позивач [PERSON] в підготовчому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просить суд припинити дію договору шляхом його зупинення на час розгляду справи та визнати договір дарування від 29.08.2017 недійсним. В подальшому в судове засідання не з`явився, на адресу суду направив письмову заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити у його відсутність. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені, у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляли, заяв про розгляд справи у їх відсутність, на адресу суду не надходило. У зв`язку з неявкою відповідача [PERSON] та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку\~статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 223 ЦПК України. Суд, врахувавши позицію позивача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2ЦПК України). Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.\~\~ Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Позивачем [PERSON] у вказаному позові ставиться питання щодо припинення дії договору дарування земельної ділянки, укладеного 29.08.2017 між [PERSON] і [PERSON] , у зв`язку із існуванням прав спільної сумісної власності на земельну ділянку та укладенням такого договору без його згоди та без згоди інших власників в результаті, на його думку, земельної афери. При цьому, до позовної заяви в підтвердження позовних вимог додає лише копію дублікату договору дарування, укладеного 27 травня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-305 та 11 лютого 2005 року [PERSON] , державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, замість втраченого, виданий [PERSON] , у відповідності до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] та [PERSON] , прийняли в дар кожен в рівних долях належну [PERSON] 1/3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , який розташований на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м. Також додає копію рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2004, що згідно відмітки на ньому, набрало законної сили 03.08.2004, яким визначено порядок користування земельною ділянкою, розташованою по [ADDRESS] , виділивши у користування співвласникам: [PERSON] земельну ділянку площею 384 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 23,3/100 частки земельної ділянки; [PERSON] земельну ділянку площею 248,5 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки; [PERSON] земельну ділянку площею 248,5 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки; [PERSON] земельну ділянку площею 278 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 18/100 частки земельної ділянки; [PERSON] земельну ділянку площею 114 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 10/100 частки земельної ділянки; [PERSON] земельну ділянку площею 221 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 15,3/100 частки земельної ділянки. В спільне користування співвласникам виділено земельну ділянку під спільним подвір`ям, земельна ділянка обмежена тильним фасадом житлового будинку і підпорною бутовою стінкою з проходом до неї шириною один метр вздовж металевого огородження з тильного боку будинковолодіння, земельна ділянка шириною один метр вздовж підпорної бутової стіни від [ADDRESS] та з боку землекористування № 14 до місця, де цегляне огородження товщиною 0,5 метрів з боку з боку [ADDRESS] та з боку землекористування № 14 до місця, де цегляне огородження є тильною стіною господарських споруд, бутова підпорна стіна. Позивач вказує, що станом на час звернення до суду з цим позовом, відповідач [PERSON] подарувала третій особі у цій справі [PERSON] , виділену їй частину спільної власності, але будь яких доказів суду не надає та не ставить питання про їх витребування. Лише у тексті позовної заяви повідомляє суд, що оригінали доказів знаходяться у відповідача, які необхідно витребувати, при цьому, незрозумілим є, про які саме докази йдеться, чи про ті, копії яких приєднані до матеріалів справи, чи про якісь інші докази. Тобто позивач, у разі, якщо б мова йшла про заявлення ним клопотання, мав би конкретизувати, що саме суду слід витребувати, у кого та з якою метою, але належно оформленого клопотання про витребування доказів, яке б суд мав розглянути, позивачем до матеріалів справи не додано. Тобто до матеріалів справи не додано ні копії договору дарування, внаслідок укладення якого нібито порушено права позивача, так як нібито при його укладенні порушено вимоги земельного законодавства та здійснено «земельну аферу», ні підтверджуючого документу, про вчинення так званої «земельної афери», ні інформаційної довідки про реальних власників спірного майна (частини земельної ділянки та житлового будинку). Позивач [PERSON] вважає, що укладений договір дарування між відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] порушує вимоги земельного законодавства та укладений без його згоди, тому має бути припинений, тобто фактично має бути визнаний недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У своєму позові [PERSON] не ставить питання про визнання договору дарування, наявність якого нічим не підтверджуючи, недійсним, а просить припинити його дію, оскільки вважає, що його вчинення є аферою, тобто злочином, посилаючись на ту обставину, що укладення оскаржуваного договору відбулося без його згоди, але не надаючи суду жодних доказів на підтвердження зазначеного. Крім того, не надано доказів порушення процесу укладення договору від 29.08.2017, що також нічим не підтверджується. Зазначені твердження позивача, ґрунтуються лише на його припущеннях, оскільки таких доказів матеріали справи не містять. При цьому, позивачем також не зазначено, яким чином такі дії відповідача, а також наслідки таких дій, впливають на нього особисто. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, згідно ч.1 ст. 356 ЦК України, тобто частки у майні є визначеними. У відповідності до ст. 358 ЦК України: 1. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. 2. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. 3. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. 4. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до ч. 1 і 2\~ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. У відповідності до вимог ст. ст. 203 та 717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин\~може бути визнаний судом недійсним. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень Цивільного кодексу України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 76-80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав. Суд під час розгляду справи враховує правову позицію, викладену в постанові КЦС ВС від 08.04.2020 у справі №761/310/17, згідно з якою зазначає наступне. Відповідно до статеи? 16, 203, 215 ЦК Украі?ни для визнання судом оспорюваного правочину недіи?сним необхідним є: - пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; - наявність підстав для оспорення правочину; - встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Але беручи до уваги, що позивач [PERSON] у своєму позові ставить питання про припинення договору дарування земельної ділянки від 29.08.2017, сторонами якого є відповідач та третя особа, при цьому не надаючи будь-яких доказів порушення цим договором його прав, та не просить визнати такий договір недійсним, нічим не підтверджує наявність такого договору, то незрозумілим є чим саме порушено права саме позивача. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме і?і? прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ст. 4 ЦПК Украі?ни), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучении? у справі відповідач відповідальним за це. У справі, яка розглядається, не знайшли свого підтвердження посилання позивача про порушення його прав оспорюваним договором дарування, укладеним між відповідачем та третьою особою, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, яким чином договір дарування від 29.08.2017, порушує и?ого цивільне право та яке саме. Суд визнає необґрунтованими доводи позивача про те, що и?ого власнии? інтерес полягає у тому, що такий договір вчинено в порушення вимог законодавства, оскільки зазначене не доводить порушення суб`єктивного цивільного права позивача. Категорія власного інтересу фізичної особи не може отримати таке тлумачення, згідно з яким розумітися як повноваження здіи?снення загального нагляду за дотриманням усіма юридичними та фізичними особами вимог чинного законодавства; цивільнии? інтерес має носити завжди конкретний? характер. У пункті 11\~постанові від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»\~Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6\~ст. 81 ЦПК України). Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга\~статті 1 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до ст.ст. 76-80 ЦПК України, вказані обставини підлягають встановленню на підставі належних та допустимих доказів, які оцінюються самостійно судом в їх сукупності. До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою, а відповідач - відсутність вини в його діях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У роз`ясненні п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року вказано, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування відповідно до процедури, врегульованої ЦПК України. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві позов не підлягає задоволенню. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Враховуючи вищезазначене, суд встановив, що позовні вимоги позивачем необґрунтовано та позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження порушення його прав, свобод чи законних інтересів. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом судовий збір не було сплачено, оскільки він є інвалідом першої групи. Документів на підтвердження факту понесених інших судових витрат позивачем додано не було.

Outcome: dismissed