Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-11 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Проніва Н.Р. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю, в якій просить суд визнати за нею, [PERSON] , право власності за набувальною давністю на будівлю контори, що знаходиться в [ADDRESS] . Свої вимоги\~мотивує тим,\~що 14 травня 2003 року між Козятинським міським споживчим товариством (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до якого Продавець продав, а Покупець купила будівлю контори з прибудовою, що знаходиться в [ADDRESS] . Право власності в цілому на будівлю контори було зареєстровано у КП «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] . За вказану будівлю контори було сплачено кошти в сумі 10 800 гривень її чоловіком - [PERSON] за умови, що в майбутньому [PERSON] переоформить вказане майно на нього. Фактично будівля контори була придбана її чоловіком за його кошти, а оформлення відбулось на відповідача по тій причині, що будівля мала використовуватися як ветаптека, а чоловік не мав ветеринарної освіти, тому купівлю-продаж було оформлено на [PERSON] , яка мала медичну освіту. [INFO] її чоловік [PERSON] помер. Після смерті чоловіка вона пропонувала [PERSON] переоформити майно на неї, однак до цього часу нотаріальне оформлення документів так і не відбулось. З моменту придбання будівлі, вона використовує її і має намір нею користуватися надалі. З 2003 року і до даного часу жодних прав на будівлю ніхто не заявляв, всі роботи по газифікації, освітленні тощо робились нею та її сином. Враховуючи вищезазначені обставини, позивач вважає, що у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у неї виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 Цивільного кодексу України. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Проніва Н.Р. не з`явилися, однак представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі та про підтримання позовних вимог, не заперечує проти заочного розгляду справи, просить долучити до матеріалів справи письмову промову у дебатах. У судове\~засідання відповідач\~ [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судових засідань, в жодне судове засідання по даній цивільній справі не з`явився. Будь-яких заяв та клопотань, а також відзиву на позовну заяву, від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні за відсутності учасників справи та ухвалення судового рішення у судовому засіданні, немає. Також, враховуючи, що сторони не прибули у судове засідання і заявили клопотання про розгляд справи у їх відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, доходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено,\~що 14 травня 2003 року між Козятинським міським споживчим товариством (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до якого Продавець продав, а Покупець купила будівлю контори з прибудовою, що знаходиться в [ADDRESS] . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Кондратьєвим В.Ю. та зареєстровано в реєстрі №534. Право власності в цілому на будівлю контори зареєстровано у КП «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] 09 вересня 2003 року і записано в реєстрову книгу за №15. Вказана обставина також підтверджується інвентарною справою №301 на будівлю контори по [ADDRESS] . За вказану будівлю контори було сплачено кошти в сумі 10 800 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №16507 від 19 грудня 2002 року. [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , що підтврджується копіями свідоцтва про смерть серії [NUMBER] та свідоцтва про укладеня шлюбу серії [NUMBER] . Допитана в судовому засіданні 15 лютого 2024 року свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є донькою позивача та підтверджує той факт, що будівля контори куплена на гроші батька, а ремонтні роботи проводилися сім`єю. Допитаний в судовому засіданні 15 лютого 2024 року свідок [PERSON] суду пояснив, що він був учасноком аукціону. Підтверджує, що будівля контори купувалося за кошти [PERSON] . Він її придбав орієнтовно за 11 тисяч гривень. Сім`я [PERSON] в даному приміщенні робили ремонт та перекривали дах шифером. Допитаний в судовому засіданні 15 лютого 2024 року свідок [PERSON] суду пояснив, що він знав [PERSON] давно. Підтверджує, що будівля контори купувалося [PERSON] за власні кошти. Ремонтні роботи проводилися сім`єю [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні 15 лютого 2024 року свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сином позивача та підтверджує той факт, що будівля контори куплена на гроші батька, проте оформлена була на відповідача, оскільки будівля мала використовуватися як ветаптека, а батько не мав ветеринарної освіти, тому купівлю-продаж було оформлено на [PERSON] , яка мала медичну освіту. За весь цей час вони зробили ремонт, перекрили дах. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю, відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Відповідно до частини четвертоїстатті 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року (надалі - Постанова), відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третястатті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертоїстатті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 Постанови). Так, звертаючись до суду позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, позивач зазначила, що з 2003 року користується будівлею контори, що знаходиться в [ADDRESS] , та вважає, що внаслідок відкритого, безперервного володіння зазначеною будівлею, має право на неї в силу положень статті 344 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях уча сників справи, їхніх представників. Беручи до уваги, що позивач [PERSON] добросовісно заволоділа будівлею контори, що знаходиться в [ADDRESS] , та продовжує більше десяти років відкрито, безперервно та добросовісно користуватися нею, а в позасудовому порядку відсутні підстави для оформлення права власності на цю будівлю, жодних спадкоємців, які б претендували на зазначене майно судом не встановлено, відтак ці обставини, на переконання суду, є достатніми підставами для набуття позивачем [PERSON] права власності на зазначену будівлю контори за набувальною давністю. Отже, з огляду на наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених вимог, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. На підставі наведеного та

Outcome: approved