Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-29 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Оболонського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17.12.2013 між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позивачем відкрито відповідачу картковий рахунок, до якого емітовано та видано кредитну картку, на яку встановлено кредитний ліміт, який у подальшому був збільшений до 75 000,00 грн. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua складає між нею та банком договір. Кредитор свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у сумі, визначеній у договорі. Однак [PERSON] , у порушення умов договору, свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 30.07.2023 утворилась заборгованість за кредитним договором у сумі 95 791,12 грн., яка складається з: 77 511,44 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 18 279,68 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом. З урахуванням наведеного, позивач просить стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість, а також витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 18.08.2023 по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, справу призначено до судового розгляду. 10.10.2023 представник відповідача - адвокат Майструк Н.О. надала до суду відзив, у якому просила відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Вказала, що, дійсно, 17.12.2013 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Разом з тим, на думку представника відповідача, позивачем не було надано доказів, підтверджуючих розмір заборгованості, оскільки первинні документи у матеріалах справи відсутні, а надані позивачем розрахунки не є належним доказом, оскільки належно не засвідчені. Крім того, в анкеті-заяві, яка була підписана [PERSON] , не зазначена процентна ставка за користування кредитом, водночас, Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку відповідачем не підписувались. Вважає, що Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовими частинами укладеного між відповідачем та позивачем кредитного договору, оскільки вони мають мінливий характер та повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити (і вносить) відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування та матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг. При цьому, Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, який потребує відповідної фахової підготовки для його розуміння. У свою чергу паспорт споживчого кредиту містить умови кредитування для різних видів карток, проте з його змісту не вбачається, умови щодо якої саме кредитної картки погоджувались сторонами. Отже, представник відповідача вважає, що у позивача відсутні будь-які правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками у сумі 18 279,68 грн. Додатково зазначила, що строк позовної давності не може застосовуватись більшим ніж три роки за тілом кредиту, а отже вказаний позов подано позивачем з пропущенням строку позовної давності. 01.11.2024 представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій остання зазначила, що 17.12.2013 між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір б/н на підставі Анкети-заяви відповідача, згідно до якого останній було відкрито картковий рахунок, ключем до якого є банківська картка № [NUMBER] , на який встановлено кредитний ліміт. При цьому, підписуючи Анкету-заяву від 17.12.2013 відповідач погодилась з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг у Приватбанку і Тарифами банку, які є загальнодоступною інформацією. Вказана анкета-заява містить персональні дані [PERSON] , які зазначені нею особисто. До позовної заяви долучено «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», у якому зазначено відсоткову ставку, розмір комісій, тощо. Таким чином, банком надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Всупереч твердженням представника відповідача про ненадання позивачем первинних фінансових документів, представником позивача до позовної заяви долучено виписку з банківського рахунку [PERSON] , з якої вбачається, що остання активно користувалась кредитними коштами. Крім того, з моменту оформлення кредитного договору пройшло 11 років, разом з тим, [PERSON] за фактом неправильного нарахування відсотків до позивача не зверталася, що свідчить що остання була обізнана з тарифами та умовами банку та погодилась з ними. Пояснила, що строк позовної давності по кредитам, що надаються у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки має особливості, згідно до якої перебіг позовної давності починається зі спливом останнього місяця дії картки. У той же час, строк випущеної [PERSON] картки спливає в останній день березня 2024 року, а АТ КБ «Приватбанк» звернувся з вказаним позовом 14.08.2023, тобто в межах строку позовної давності. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, разом з позовом подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднанням є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України) Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Судом встановлено, що 17.12.2013 між ПАТ КБ «Приватбанк», назву якого змінено на АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. На підтвердження факту укладення кредитного договору банк надав: Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 17.12.2013; Анкету-заяву клієнта-фізичної особи про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у від 24.12.2019; Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»; Витяг з Умов та правил надання банківських послуг; розрахунок заборгованості за договором №б/н від 17.12.2013 станом на 31.10.2015; розрахунок заборгованості за договором №б/н від 17.12.2013 станом на 30.06.2019; розрахунок заборгованості за договором №б/н від 17.12.2013 станом на 30.07.2023; виписку з карткового рахунку за договором б/н від 17.12.2013 станом на 01.08.2023; довідку АТ КБ «ПриватБанк» про отримані кредитні картки; довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ім`я [PERSON] ; довідку/паспорт споживчого кредиту від 22.10.2020 та заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 22.10.2020, підписана відповідачем. Факт укладення кредитного договору б/н від 17.12.2013 відповідачем не заперечується. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З огляду на викладене та відповідно до положення ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, які визнаються учасниками справи. Отже, з огляду на викладене факт укладення кредитного договору б/н від 17.12.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] є доведеною. Відповідно до довідки АТ «Приватбанк» [PERSON] згідно з кредитним договором б/н отрима ла картки: № [NUMBER] , дата відкриття 17.12.2013, термін дії до 12/15 (карта Универсальна WORLD); № [NUMBER] , дата відкриття 17.12.2013, термін дії до 08/17 (карта Универсальна GOLD); № [NUMBER] , дата відкриття 29.12.2015, термін дії до 12/19 (карта Универсальна WORLD); № [NUMBER] , дата відкриття 24.12.2019, термін дії до 05/23 (карта Универсальна GOLD); № [NUMBER] , дата відкриття 17.12.2013, термін дії до 08/17 (карта Универсальна GOLD). Згідно з довідкою про зміни умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача, кредитний ліміт за кредитною карткою змінювався, складав станом на 17.12.2013 - 0,00 грн.; 07.10.2014 року - 2 000,00 грн., 20.01.2016 - 8 000,00 грн., 22.09.2016 - 15000,00 грн., 10.04.2017 - 22 000,00 грн.; 19.07.2017 - 27 000,00 грн.; 04.08.2017 - 28 000,00 грн.; 29.09.2017 - 30 000,00 грн.; 29.09.2017 - 28 000,00 грн.; 19.10.2017 - 32 000,00 грн.; 11.11.2017 - 36000,00 грн.; 06.07.2018 - 39 000,00 грн.; 20.08.2018 - 47 000,00 грн.; 02.11.2018 - 50 000,00 грн.; 28.02.2019 - 51 500,00 грн.; 22.10.2020 - 59 000,00 грн.; 22.12.2021 - 75 000,00 грн.; з 04.10.2022 кредитний ліміт становить 0,00 грн. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Позивачем зазначено, що свої зобов`язання за договором він виконав у повному обсязі, однак, відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Згідно з наданими банком розрахунками заборгованість відповідача за кредитним договором від 17.12.2013 станом на 30.07.2023 становить 95 791,12 грн., яка складається з: 77 511,44 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 18 279,68 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом. При ухваленні вказаного рішення, суд враховує, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачкою не оспорювався та не визнавався недійсним, дії банку щодо виконання договору не оскаржені, власного розрахунку заборгованості не надано, клопотань про призначення судово-економічної експертизи не заявлялось, а позивачем при цьому доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту і її розміру. При цьому, суд враховує позицію, викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), а також від 19.06.2019 у справі №643/17966/14-ц, згідно якої стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Враховуючи, що відповідачем та її представниками факт укладення кредитного договору та отримання грошових коштів не заперечувався, фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що, АТ КБ «Приватбанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 77 511,44 грн. При цьому, суд критично розцінює посилання представника відповідача щодо необізнаності [PERSON] про існування кредитного ліміту на її картковому рахунку, оскільки з виписки з карткового рахунку вбачається, що відповідач активно користувалася кредитними коштами у межах наданих банком кредитних лімітів, поповнювала свій картковий рахунок, крім того є користувачем додатку Приват24, у якому у закладці «Мої рахунки» знаходиться інформація про усі відкриті карткові рахунки та залишок грошових коштів на них з розбивкою на узгоджений кредитний ліміт, а також суму особистих коштів. Щодо доводів представника відповідача про те, що позивачем на підтвердження обставин справи не надано первинних документів, а отже, доказів проведення операцій по картковому рахунку, так і існування заборгованості за ним, суд зазначає наступне. Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, кредит [PERSON] видавався шляхом зарахування відповідної суми на картковий рахунок та відповідач мала змогу власноруч здійснювати зняття грошових коштів за допомогою банкоматів, розраховуватися платіжною карткою в торгівельних центрах, Інтернеті, тощо. Тобто, здійснювати будь-які розрахункові операції, які не потребують видачі касового документу. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час оформлення кредитного договору), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій). Таким чином, виписка по картковому рахунку, долучена позивачем до позовної заяви, є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка досліджена судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 16.09.2020 у цивільній справі №200/5647/18. Щодо розрахунку заборгованості як належного доказу існування такої заборгованості суд зазначає наступне. Відповідно до позиції Верховного суду у цивільній справі №278/2177/15-ц, викладеній у постанові від 17.12.2020, розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, якщо він досліджується разом з іншими доказами у сукупності. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Разом з тим, п.19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102 -IX, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який діє на момент розгляду вказаної справи. У той же час, з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 17.12.2013 станом на 30.07.2023, долученому до позовної заяви, вбачається, що заборгованість за тілом кредиту у сумі 77 511,44 грн. почала формуватись з 19.07.2020, оскільки станом на 18.07.2020 заборгованість за наданим кредитом становила 0,00 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк для звернення з вказаним позовом до суду, а отже існують законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача що заборгованість за тілом кредиту у сумі 77 511,44 грн. Щодо стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими за користування кредитом, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з позовної заяви, при укладенні кредитного договору сторони керувалися положенням частини першої статті 634 Цивільного кодексу України, відповідно до якого договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Суд зазначає, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в цьому випадку - АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі ст.1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Обґрунтовуючи право на нарахування процентів, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17.12.2013 б/н, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті Банку www.privatbank.ua) та Тарифи як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті www.privatbank.ua) та Тарифами, наданими позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи, які діяли станом на 17.12.2013, тобто на день укладення кредитного договору, розуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 17.12.2013, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа №6-16цс15). Також у цій справі неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України станом на 17.12.2013 за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку від 17.12.2013, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Тарифи та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи від 17.12.2013 не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Суд також вказує, що з урахуванням приписів ч. 6 ст.8 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку від 17.12.2013, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної з сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17). З урахуванням наведеного, відсутні підстави вважати, що сторони 17.12.2013 обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у вигляді процентів за користування кредитом та порушення термінів виконання договірних зобов`язань. При цьому, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає ознайомлення та погодження відповідачем умов укладеного договору, з огляду на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23.05.2022 у справі № 393/126/20. Разом з тим, доводи представника відповідача про відсутність доказів того, які саме види карток, емітованих АТ КБ «Приватбанк», були отримані [PERSON] спростовується наявними доказами у матеріалах справи, а саме: довідкою АТ «Приватбанк», у якій зазначено типи отриманих відповідачем кредитних карток. Таким чином, суд приходить до висновку у необхідності відмовити позивачу у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, нарахованих до 22.10.2020. У той же час, з наданих представником позивача матеріалів вбачається, що 22.10.2020 відповідач [PERSON] підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг, у якій зазначено: тип кредиту - відновлювальна кредитна лінія; розмір процентної ставки за користування кредитом, порядок та строки сплати процентів за користування кредитом, розмір процентної ставки, яка застосовується при невиконанні зобов`язання, строк кредитування, а також інші істотні умови кредитного договору. Наведене свідчить, що з 22.10.2020 відповідач була ознайомлена з умовами кредитування та погодилась з ними. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість стягнення з відповідача процентів нарахованих з 22.10.2020, які відповідно до розрахунку становлять 7 285,33 грн. Інші доводи відповідача, які наведені у відзиві, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором від 17.12.2013 б/н у розмірі 84796,77 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 77 511,44 грн. та заборгованості за відсотками за користування кредитом, нарахованими з 22.10.2020 по 30.07.2023 у розмірі 7285,33. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а ним при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 2684,00 грн., то у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 2021,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial